СЕМАНТИЧНА СТРУКТУРА ТЕРМІНА: ЯДРО, ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКИ, ПОТЕНЦІАЛ
У пропонованому дослідженні розглянуто семантичну структуру слова-терміна, проаналізовано властивості і структуру семантичного ядра, взаємозв’язки між компонентами всередині цих складних комплексів. Дослідження проводилось, використовуючи синтез синхронного і діахронного аспектів розвитку слова. Семантичне ядро слова-терміна являє собою складну багатошарову структуру, яка має комплекси експліцитних та імпліцитних параметрів і характеристик. Досліджено рівні семантичної структури, їх властивості, характеристики. Проаналізовано напрями і характер взаємодії категоріальних, інтегральних, диференційних семантичних ознак, ознак-концептів. Однією із характерних властивостей семантичного ядра є ієрархічність і розгалуженість його структури, яка передбачає наявність у своїй основі недискретного образного рівня. Проаналізовано взаємодію семантичних ознак-концептів у синтезі єдиних імпліцитних і експліцитних комплексів, і ступені їх актуалізації в різних смислах у різних семантичних полях. Семантичне ядро набуває властивостей інваріантної моделі, яка являє собою єдиний семантичний комплекс. У процесі розвитку лексемної структури розглянуто різні види семантичних переходів і притаманні їм послідовності актуалізації комплексів-концептів. Концептуально- образна складова має визначальне значення в процесі формування і розвитку як структури семантичного ядра, так і лексемної структури. Злиття концептуальних образів у семантичному ядрі слова-терміна відбувається завдяки нелінійній природі як самих образів-концептів, так і структури семантичного ядра. Виявлено і проаналізовано метафоричні і метонімічні процеси різних рівнів як у самій структурі семантичного ядра, так і на різних етапах функціонування цієї структури під час утворення нових смислів в різних термінологічних полях і доменах. Розглянуто варіанти градації ступенів насиченості конотативних семантичних ознак у структурі лексеми і роль семантичного ядра у цих процесах. У процесі вивчення було залучено аналіз функціонування слова-терміна у різних видах фахового і міждисциплінарного дискурсу.
Авторське право (c) 2025 Folium https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІСТОРИЧНИЙ ПОГЛЯД НА ЯВИЩЕ ФОНОСЕМАНТИЗМУ ТА ФОНОСЕМАНТИЧНІ РЕАЛІЇ В НІМЕЦЬКІЙ МОВІ
Людська мова, її багатство, точність, виразність та образність, формувалася і вдосконалювалася протягом століть завдяки колективному досвіду багатьох поколінь мовців. Можна припустити, як робочу гіпотезу, що більшість лексем містить евристичний потенціал, що дозволяє їм розкривати певні аспекти сутності явищ, які вони позначають. Мовні одиниці виникли не лише в результаті свідомої комунікативної діяльності, а й через підсвідомі процеси. Отже, номінативні одиниці часто втілюють інтуїтивне розуміння таємниць когнітивних процесів. Це піднімає важливе питання: чи відповідає поняття, представлене мовною одиницею, безпосередньо значенню слова та його зовнішній фонетичній формі? За очевидною структурою слова лежить невидима, яка багато в чому визначає механізм мови в цілому. Специфічні якісні, кількісні та позиційні характеристики фонетичних елементів у слові регулюють можливість або неможливість екстраполяції певних областей семантичного спектра на цю фонетичну форму. На цьому етапі виникають розбіжності між реальним і формальним аспектами зв›язку між фонетичною оболонкою слова та його семантичним змістом. Вивчення цих особливостей відкриває шлях до глибшого розуміння того, як саме функціонують когнітивні процеси у свідомості мовців. Фоносемантика, поєднуючи психолінгвістику, когнітивну лінгвістику та експериментальну фонологію, пропонує ефективний інструментарій для аналізу співвідношення звуку й значення. Застосування методів семантичного диференціала Чарльза Осгуда, статистичних критеріїв на кшталт хі-квадрат та експериментальних технік дозволяє отримати науково обґрунтовані результати й підтвердити сталість певних асоціативних зв’язків. Водночас подальші дослідження засвідчують динамічність мови, її здатність адаптуватися до нових умов, культурних викликів та соціальних контекстів. У цьому контексті особливого значення набуває вивчення німецької мови, адже вона демонструє широкий спектр прикладів фоносемантичних відповідностей. Виявлення універсальних і специфічних закономірностей допомагає краще зрозуміти не лише структуру окремої мови, а й загальні принципи організації мовного мислення людини. Таким чином, дослідження у сфері фоносемантики мають не лише теоретичне, але й практичне значення для сучасної лінгвістики, психології та міжкультурної комунікації, відкриваючи нові горизонти у вивченні мови як складного багатовимірного феномену.
ПРОСТОРОВИЙ ПАРАМЕТР ‘ВЕРХ’ ЯК ДЖЕРЕЛО МЕТАФОРИЗАЦІЇ В АНГЛІЙСЬКОМОВНІЙ КАРТИНІ СВІТУ
Статтю присвячено аналізу просторового параметра ‘верх’ як ключового джерела метафоричної концептуалізації в англійськомовній картині світу. Дослідження ґрунтується на засадах когнітивної лінгвістики, зокрема на теорії концептуальної метафори Дж. Лакоффа й М. Джонсона. Актуальність наукової розвідки зумовлена антропоцентричним спрямуванням сучасних філологічних досліджень та важливістю вивчення взаємозв’язків між мовою, мисленням і культурою. Просторове мислення є однією з фундаментальних когнітивних здібностей людини, а тому відіграє провідну роль у концептуалізації світу. Мова як дзеркало свідомості відображає певні просторові параметри, перетворюючи їх на потужні інструменти для створення нових значень. У роботі удокладнено факти, як просте фізичне поняття ‘верх’ трансформується у складні, абстрактні концепти, формуючи значну частину ментального лексикону носіїв англійської мови. Деталізовано механізми метафоричного переносу, що дозволяють транспортувати знання зі сфери-джерела (простір) у сферу-ціль (емоції, стани, соціальний статус тощо). Результати дослідження підтвердили гіпотезу про те, що просторовий параметр ‘верх’ має дуалістичну природу й відіграє ключову роль у концептуалізації як позитивних (контроль, успіх, прогрес, здоров’я), так і негативних (втрата контролю, скрутне фінансове становище, зловмисні наміри, ув’язнення) абстрактних понять. Ця амбівалентність пояснюється тим, що людський досвід не є однозначно позитивним чи негативним, адже наповнений як перспективами, так і потенційними загрозами, що системно відображено в мові. Дослідження акцентує на зв’язку між просторовими орієнтирами та сприйняттям світу, демонструючи, як базові поняття (наприклад, ‘верх’) можуть мати суперечливі значення, віддзеркалюють складність людського буття та його відображення в лінгвістичних структурах.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЛІНГВОКУЛЬТУРНІ ВИКЛИКИ ПЕРЕКЛАДУ СОЦІО-ПОЛІТИЧНИХ РЕАЛІЙ СУЧАСНОЇ НІМЕЧЧИНИ
Стаття присвячена дослідженню лінгвокультурних особливостей перекладу соціо-політичних реалій сучасної Німеччини. У центрі уваги автора знаходяться інституційні, правові, суспільно-культурні та економічно-політичні реалії, які характеризуються унікальними історичними та культурними особливостями, семантичною насиченістю та багатозначністю, що обумовлює високий рівень складності їхнього відтворення в перекладі. На основі аналізу сучасного німецькомовного соціо-політичного дискурсу розглянуто тематичну класифікацію реалій і надано приклади, що відображають новітні події та законодавчі зміни, зокрема вибори, нормативно-правові акти та національні свята. У статті систематизовано перекладацькі стратегії та трансформації, які застосовуються для адекватного відтворення реалій, зокрема транскрипцію, транслітерацію, описовий переклад, калькування, використання функціональних аналогів та комбіновані способи. Особлива увага приділяється обґрунтуванню вибору конкретних стратегій залежно від жанру тексту, цільової аудиторії та функціональної ролі реалії, що забезпечує збереження денотативного, культурного та прагматичного значення. Проведено порівняльний аналіз перекладів одних і тих самих реалій у різних контекстах, що демонструє вплив комунікативних та культурних чинників на відтворення тексту. У висновках підкреслено, що перекладач виступає посередником між культурами, відповідальним за збереження точності, зрозумілості та адекватності перекладу, а застосування комплексного підходу дозволяє уникнути втрати значення або спотворення контексту. Стаття має практичне значення для перекладачів, викладачів і дослідників, які працюють із соціо-політичними текстами, і сприяє розвитку методології перекладу лінгвокультурних реалій у сучасних умовах глобалізації та міжкультурної комунікації.
А-НАРАТИВНА СТРАТЕГІЯ РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ ЧАСУ Й ПРОСТОРУ БОЛГАРСЬКОГО СОЦІАЛІЗМУ В ЗБІРЦІ ҐЕОРҐІ ҐОСПОДІНОВА «НЕВИДИМІ КРИЗИ»
У статті досліджено а-наративну стратегію репрезентації часу і простору в збірці есе та історій Ґеорґі Ґосподінова «Невидимі кризи. Есе та історії» (2014). Актуальність роботи зумовлена зростанням наукового інтересу до поетики травми та способів художнього осмислення постсоціалістичного досвіду в сучасній літературі. Теоретико-методологічною основою дослідження стала концепція «а-наративності», запропонована самим Ґ. Ґосподіновим у праці «У розколах канону» для опису досвіду, а-подієвого досвіду часів болгарського соціалізму. У роботі застосовано комплексний підхід, що поєднує культурно-історичний, концептуальний, наратологічний та структурно-семіотичний методи аналізу. Доведено, що а-наративна стратегія реалізується у збірці через цілеспрямовану деконструкцію традиційних уявлень про час та простір. У результаті аналізу виявлено, що час у збірці деконструюється через введення категорій «невідбутого часу» та «сакрального мовчання», де хронологічна стагнація та інтимні ритуали замінюють історичну подієвість. Водночас простір трансформується через наповнення його «об’єктами-симулякрами», які заміщують реальний досвід і маркують приватну сферу як місце пам’яті про те, чого не було, Простір структурується навколо опозиції між герметичним, ізольованим «тут» та міфологізованим, недосяжним «там», що породжує екзистенційну порожнечу. Фрагментарна композиція збірки, у свою чергу, відображає розірваність свідомості та самого часопростору. Окреслено ідею європейського простору як «розкоші збереженого минулого», що контрастує з болгарським простором розриву традиції. Окреслено ідею європейського простору як «розкоші збереженого минулого», що контрастує з болгарським простором розриву традиції. Зроблено висновок, що збірка Ґ. Ґосподінова є не лінійною оповіддю про епоху, а поліфонійним архівом симптомів а-наративного часопростору, Автор демонструє, що реконструкція цілісного минулого є неможливою, пропонуючи натомість мозаїку особистих історій, речей та мовчання. Це робить його текст важливим джерелом для дослідження постсоціалістичної пам’яті.
ПЕРЕДАЧА НЕЗАЛЕЖНОГО ДІЄПРИКМЕТНИКОВОГО ЗВОРОТУ В УКРАЇНСЬКОМУX ПЕРЕКЛАДІ ХУДОЖНЬОГО ТЕКСТУ: ГРАМАТИЧНИЙ ВИКЛИК І СТИЛІСТИЧНЕ РІШЕННЯ
Статтю присвячено вивченню особливостей перекладу незалежного дієприкметникового звороту з англійської мови українською на матеріалі художнього дискурсу. Завдяки своїй особливій структурі незалежні дієприкметникові звороти забезпечують високий рівень компактності висловлення, дозволяють у стислій формі передати додаткові смислові відтінки та сприяють динамізації оповіді. У художніх текстах вони нерідко виконують стилістичну функцію: створюють виразні описи зовнішності персонажів, їхніх емоційних станів чи динаміки подій, посилюючи образність і ритм розповіді. У статті наголошується, що вибір перекладацького рішення визначається низкою чинників. Передусім це позиція звороту в реченні: ініціальні конструкції тяжіють до перекладу підрядними обставинними реченнями, тоді як постпозиційні частіше відтворюються означальними або сурядними структурами. Значення має також граматичний час дієприкметника: форми теперішнього часу зазвичай передаються активними синтаксичними моделями, тоді як форми минулого тяжіють до описових або уточнювальних конструкцій. Важливими є й прагматичні чинники: переклад залежить від жанрових характеристик тексту, стилістичних настанов автора та очікувань цільової аудиторії. Таким чином, незалежний дієприкметниковий зворот у перекладі виступає не лише граматичною проблемою, а й засобом відтворення комунікативної та культурної специфіки англійського тексту. Він виконує роль інструмента, що поєднує структурну компактність з експресивною силою, і тому його передача українською вимагає комплексного підходу, де враховуються як формальні, так і семантико-прагматичні чинники. Дослідження підкреслює, що робота з подібними конструкціями має значення не лише для вдосконалення перекладацької практики, а й для розуміння глибинних механізмів функціонування англійського синтаксису та його взаємодії з українською мовною системою.
СКЕРОВУЮЧИ НАЦІЮ: МЕТАФОРИЧНЕ ФРЕЙМУВАННЯ У ПРОМОВАХ БРИТАНСЬКИХ ПОЛІТИКІВ
Ця стаття досліджує використання концептуальних метафор у промовах британських політиків Бориса Джонсона, Терези Мей та покійної королеви Єлизавети II. Поставлено мету відобразити, як метафоричне фреймування спрямовує громадську думку та формує британську національну ідентичність. Це дослідження робить внесок у зростаючу кількість лінгвістичних досліджень, що вивчають політичний дискурс як засіб конструювання сприйняття світу громадськістю та легітимізації влади. За допомогою використання кількох методів: теорії концептуальних метафор, критичного дискурс- аналізу та фреймінг-аналізу, це дослідження розглядає частоту, типи та когнітивні мапування метафор, що використовуються у вибраних промовах. Метафори прокласифіковано на три категорії: онтологічні, структурні та орієнтаційні. Результати дослідження показують, що кожен політичний діяч використовує різні типи метафор для відображення своєї політичної позиції. У промовах Бориса Джонсона домінують онтологічні метафори (55%), доповнені структурними (35%) та орієнтаційними (10%), що конструює образ Британії як конкретного проєкту та Брекзиту як цілеспрямованої подорожі, викликаючи водночас почуття відповідальності й оптимізму. Для королеви Єлизавети ІІ характерною є перевага онтологічних метафор (60%), які разом зі структурними (20%) та орієнтаційними (20%) формують бачення уряду як захисника, а Британії – як актора чи науковця, підкреслюючи спадковість, єдність і довіру до інституцій. У Терези Мей провідну роль відіграють структурні метафори (50%) у поєднанні з онтологічними (45%) та орієнтаційними (5%), що представляє управління державою як подорож або поле битви, артикулюючи обов’язок і поступ, здобутий у боротьбі. Ці результати підтверджують, що метафора є водночас стилістичним прийомом і когнітивно- ідеологічним інструментом, який систематично формує образ політичної дії, закріплює наративи спадковості й поступу та вписує індивідуальний стиль лідерства у культурно прийняті рамки суспільного сприйняття.
ЛЕКСИЧНІ СТИЛІСТИЧНІ ЗАСОБИ В РОМАНІ ЛОРЕН ОЛІВЕР «ПОКИ Я НЕ ВПАЛА» ТА СПЕЦИФІКА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ДЛЯ ВІДОБРАЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНОГО СТАНУ ПЕРСОНАЖІВ
У статті досліджено особливості використання лексичних стилістичних засобів у романі американської письменниці Лорен Олівер «Поки я не впала» та простежено їхню специфіку у відтворенні психологічного стану персонажів твору. Лексичні стилістичні засоби, такі як метафори, порівняння та гіперболи, вирізняються високою образністю, візуальністю, експресивністю та емоційним навантаженням, що дозволяє автору художнього твору максимально яскраво змалювати образ певного персонажа, точно передати його емоційний стан і створити живий художній ефект для читача. У роботі детально розглянуто функції цих засобів у контексті психологічного портрету головної героїні, сімнадцятирічної Саманти Кінгстон, а також проаналізовано, як вони впливають на сприйняття читачем внутрішнього світу персонажів і сприяють глибшому розумінню їхніх мотивацій та внутрішніх конфліктів. Особлива увага приділяється тому, як комбінація різних стилістичних прийомів у межах одного речення дозволяє підкреслити внутрішні переживання, сумніви, страхи та емоційні стани героїні. Завдяки цьому читач отримує можливість повністю зануритися у світ Саманти, відчути її емоційні коливання, пережити моменти напруження та спостерігати процес її внутрішнього переродження. Виявлено, що Лорен Олівер свідомо поєднує стилістичні засоби для посилення емоційного ефекту, формування цілісного образу психології персонажа та підкреслення драматичного розвитку сюжету. У статті також простежено динаміку психологічних станів головної героїні протягом усього роману, показано, як авторка через лексичні стилістичні засоби передає розвиток її характеру та внутрішні зміни. Загалом, дослідження демонструє, що ефективне використання метафор, порівнянь і гіпербол у творі «Поки я не впала» сприяє глибокому розкриттю психології персонажів, створенню емоційно насиченого художнього тексту та активізації естетичного, когнітивного і психологічного сприйняття сучасного читача.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЕФЕКТИВНОСТІ ВЕЛИКИХ МОВНИХ МОДЕЛЕЙ ДЛЯ ІДЕНТИФІКАЦІЇ МЕТАФОР: МЕТОДИ НУЛЬОВОГО ЗАПИТУ ТА ДОНАЛАШТУВАННЯ
У статті окреслено проблему автоматичної ідентифікації метафор – одного з найскладніших завдань у сфері обробки природної мови. Базуючись на положеннях когнітивної лінгвістики, що визначає метафору як фундаментальний механізм мислення (Lakoff & Johnson, 1980), досліджено її роль як інструменту фреймінгу в політичному та медійному дискурсах. Підкреслено, що здатність до масштабованого аналізу метафоричних патернів є важливою для виявлення маніпулятивних технологій, однак процес розпізнавання метафор ускладнюється контекстуальною залежністю, креативністю та необхідністю енциклопедичних знань. Дослідження має на меті здійснення порівняльної оцінки потенціалу великих мовних моделей (LLM) для вирішення завдання автоматичної ідентифікації метафор. У роботі порівнюються два ключові підходи: тестування базових можливостей моделей за допомогою методу нульового запиту (zero-shot) та їх спеціалізована адаптація з використанням методу доналаштування (fine-tuning). Досліджено ефективність флагманських(станом на липень 2025 року) моделей від провідних розробників: OpenAI (GPT-4o), Google (Gemini 2.5 Pro, Gemini 2.5 Flash) та Anthropic (Claude Sonnet 4). Окрему увагу приділено методології обробки експериментальних даних на основі корпусу NAACL 2020 Shared Task on Metaphor Detection. Для оцінки продуктивності моделей використано стандартні метрики бінарної класифікації: точність (Precision), повнота (Recall) та узагальнена оцінка F1-Score. У статті описано процедуру доналаштування та виявлено практичні обмеження, пов’язані з різним рівнем доступності інструментів у провідних екосистемах штучного інтелекту. Результати дослідження продемонстрували, що фундаментальні моделі показують низьку та незбалансовану ефективність, тоді як процедура доналаштування значною мірою покращує їхню продуктивність (F1-Score зростає на 24-29%). Порівняльний аналіз доналаштованих моделей штучного інтелекту виявив, що GPT-4o досягає кращого балансу між точністю та повнотою (F1-Score 64,20%), тоді як Gemini 2.5 Flash зберігає невелику перевагу в точності. Проведений порівняльний аналіз робить важливий внесок у дослідження можливостей LLM для аналізу метафор, демонструючи, що доналаштування є важливим методом для їхньої адаптації до складних лінгвістичних завдань.
ЗАСОБИ ЕКСПРЕСИВНОСТІ В КОМЕДІЇ ПЛАВТА «AULULARIA»
У статті розглянуто експресивні засоби мовлення у творчості римського комедіографа Плавта та визначено їх специфіку в аспекті мовленнєвого впливу. Обґрунтовано закономірності вираження експресивності в художньому тексті, де вияв суб’єктивних почуттів відображає індивідуальну картину світу носіїв мови. Експресивність посилює емоційне забарвлення мовлення, виокремлює важливі моменти змісту, чим активізує увагу читача / глядача й концентрує на основній ідеї. На матеріалі латинського тексту найвідомішої комедії «Aulularia» (в українському перекладі «Скарб» або «Горщик») визначено експресивний потенціал висловлювань та встановлено авторське уміння впливати на аудиторію, яка активно відвідувала театр й захоплювалася талантом Плавта. Проаналізовано експресивні засоби лексичного рівня, які залежать від прагнення автора наблизити текст до простої вуличної мови (архаїзми), підсилити ефективність сцен шляхом механічного зіткнення різних мов (грецизми), підкреслити суб’єктивну оцінку й виразити емоційність (демінутиви). З’ясовано, що посилення експресивної виразності досягається завдяки особовим займенникам, які збільшують комічний ефект, створюють дотепні ситуації, залучають глядача співпереживати героям, а також мовній грі (асонанс, алітерація, гемінація, повтори), яка підкреслює риси характеру персонажів. Для граматичної організації мовлення характерна емотивна експресія через вживання коротких простих речень, наказових і питальних речень, що вносять у діалог динамічність, яскравий національний колорит, швидку зміну настроїв на сцені. Надзвичайно увиразнюють мовлення стилістичні засоби, представлені вигуками (передають психічний стан мовця, його ставлення до дійсності) й сталими формулами звернення до богів, які відігравали важливу роль у житті римлян, а в конкретному випадку мали допомогти, привернути удачу, покарати винного. Підсумовано, що використання експресивних засобів зумовлено жанрово-тематичною необхідністю та прагненням вплинути на аудиторію й активізувати її уяву.
ПІДХОДИ ДО ВИЗНАЧЕННЯ ВЗАЄМОДІЇ МОВИ ТА КУЛЬТУРИ: АНАЛІЗ ГІПОТЕЗИ СЕПІРА-УОРФА
У статті розглядається проблема аналізу основних підходів до вивчення взаємодії мови та культури на основі гіпотези Сепіра-Уорфа. Представлено наукові положення та висновки деяких зарубіжних дослідників у контексті гіпотези Сепіра-Уорфа. Визначено основні постулати гіпотези лінгвістичної відносності, а саме: мова тільки впливає на мислення, і наряду з лінгвістичними категоріями мислення формується також під впливом традицій і деяких видів немовної поведінки; мова визначає мислення, і, відповідно, лінгвістичні категорії обмежують і визначають когнітивні категорії. Наведено приклади аналізу взаємодії мови та культури на прикладі української, англійської та німецької мов. Доведено, що наведені приклади демонструють, як через мову кожна культура виражає свої цінності, переконання та унікальне сприйняття світу. Доведено, що: пізнавальні можливості носіїв різних мов дуже відрізняються через використання різних методів навчання; представники різних мов можуть по-іншому осмислювати простір і час (орієнтація в просторі, часі), а також деякі лінгвістичні категорії (відокремлення спектру кольорів; сприйняття форми усвідомлення причинно-наслідкових зв’язків). Зосереджено увагу на основних аспектах, як саме мова формує культуру, а саме: передача традицій і знань; формування світогляду; створення ідентичності та згуртованості; моральні та етичні установки; вираження емоцій та почуттів; культурні коди і символи. Результати аналізу виявили, що мова у своїй лексиці, граматичних, структурах, морфологічних та синтаксичних особливостях фіксує наше світобачення і відповідно людина поводиться стосовно цього світу, виходячи із того, яким його позиціонує мова.
ЕРОТИЧНИЙ ТИП ЛЮБОВИ У ПРОЗІ ІВАНА ФРАНКА
Стаття присвячена дослідженню еротичного типу любові як одного з характерних способів вираження почуттів у любовних сюжетах Франкової прози. У центрі уваги тексти, в яких імпульсом до зародження стосунків стає фізичний потяг, здебільшого зумовлений враженнями від зовнішности обранця чи обраниці. Дане дослідження здійснено з урахуванням філософських, соціологічних, психологічних та літературознавчих класифікацій любови – Еріха Фромма, Тетяни Кабанець, Джона Лі та Богдана Тихолоза, які допомогли у формульовані критерії виокремлення еротичного типу. У межах еротичного типу кохання виокремленого та проаналізовано три підтипи: любов- пристрасть, любов-манія, любов-гра, що відрізняються інтенсивністю пристрасного почуття, психологічною мотивацією та поведінкою персонажів. У статті наведено приклади творів, в яких ці підтипи найвиразніше проявилися. Любов-пристрасть представлено у почуттях Андрія до Дозі Кралінської («Петрії і Добощуки»), Міхонської до Бориса Граба «Не спитавши броду», у подружжі Кошицької і Гучинського («У столярні»), пана Герлічки до молодої дружини («Гуцульський король»). Любов-манія виявляється в одержимості Готліба коханою Фанні («Борисла сміється»), Барана дружиною Зосею («Перехресні стежки»), Опанаса Моримухи таємничою Киценькою («Батьківщина»). Любов-гра проявляється у поведінковій тактиці Жана з Танею («На вершку»), Темницького з Целею («Маніпулянтка»), а також у стосунках Юльки і Броніслава («Різуни») чи Мані з Массіно («Сойчине крило»). Аналіз любовних різновидів почуттів у прозі Франка дає змогу краще зрозуміти специфіку авторської концепції кохання та простежити її зв’язок з художнім зображенням любовних почуттів. У висновках підкреслено, що в прозових текстах Івана Франка майже кожен еротичний підтип любові виступає своєрідним випробуванням для щиро, хоча інколи нестямно закоханого героя, почуття якого не завжди взаємні. Через любовну апробацію героїв письменник розкриває їхній внутрішній потенціал, духовна та фізична стійкість перед спокусами, як на фізичному, так і духовному рівнях.
ЛОКАЛІЗАЦІЯ АНГЛОМОВНИХ РЕКЛАМНИХ СЛОГАНІВ У СУЧАСНОМУ ПЕРЕКЛАДАЦЬКОМУ ДИСКУРСІ
Статтю присвячено аналізу перекладу англомовних рекламних слоганів українською мовою крізь призму сучасної перекладознавчої теорії та практики. Реклама постає важливим елементом комунікативного простору, а слоган є його ключовою складовою, що концентрує смисл повідомлення та забезпечує впізнаваність бренду. Особливу увагу приділено проблемі локалізації, яка розглядається як комплексний процес адаптації тексту до культурних та соціальних норм цільової аудиторії. У статті уточнено, що переклад рекламних слоганів виходить за межі суто мовної діяльності і передбачає збереження прагматичного ефекту, емоційного впливу та культурної релевантності. На практичному матеріалі встановлено основні стратегії відтворення англомовних слоганів: калькування, часткова та повна трансформація, пряме графічне перенесення. Результати показують, що калькування є найбільш поширеним прийомом завдяки глобальній стандартизації рекламного дискурсу, тоді як у випадках мовної гри чи культурних алюзій застосовуються різні трансформаційні рішення. Робота доводить, що ефективний переклад поєднує точність змісту з креативністю форми, зберігаючи головну функцію слогану – впливати на адресата і формувати асоціації з брендом. Додатково підкреслено, що переклад слоганів має подвійну цінність: з одного боку, він розкриває глибинні механізми функціонування рекламного дискурсу, з іншого – виступає практичним інструментом, що визначає успіх міжнародних кампаній. У цьому контексті перекладач постає не лише як мовний посередник, а як креатор, здатний моделювати текст відповідно до культурних і маркетингових потреб аудиторії. Отримані результати поглиблюють розуміння взаємодії між теорією перекладу та рекламною практикою, демонструючи, що саме у сфері слоганів найбільш яскраво проявляється креативний потенціал перекладацької діяльності.
КОНФІГУРАЦІЯ НАРАТИВНИХ МЕНТАЛЬНИХ ПРОСТОРІВ У ПСИХОТЕРАПЕВТИЧНОМУ ДИСКУРСІ ІРВІНА ЯЛОМА
Стаття присвячена дослідженню психотерапевтичного дискурсу сучасного лікаря-психотерапевта і письменника Ірвіна Ялома крізь призму теорій когнітивної лінгвістики та когнітивної наратології. Досліджуваний дискурс поєднує ознаки і професійного (наукового, інституційного) дискурсу психотерапії, і дискурсу психотерапевтичної практики, і художнього (наративного) дискурсу, оскільки процес психотерапії, практика і теорія, опосередковується автором у художній оповіді. Психотерапевтичному дискурсу письменника притаманні такі ознаки, як: фікціональність, наративність, метафоричність, екзистенційність, автентичність та професійність, зображення двостороннього погляду на психотерапію та навчальна мета. Метою розвідки є з’ясування специфіки конфігурації наративних ментальних просторів та моделювання мережі їхньої концептуальної інтеграції у досліджуваному дискурсі. Методологічним підґрунтям розвідки слугують теорія фреймів, теорія концептуальної інтеграції та теорія наративних просторів. Когнітивною моделлю об’єктивації процесу психотерапії у досліджуваному дискурсі є мережа концептуальної інтеграції наративних ментальних просторів, котрі організовують наратив з позицій двох наративних перспектив: наратора-психотерапевта і наратора-пацієнта. Наративні ментальні простори структуруються наративними фрейм-сценаріями психотерапії. Наративний фрейм- сценарій є складною когнітивною структурою, яка поєднує ознаки і фрейму, і сценарію, тобто репрезентує і структуру події (з відповідними вершинними і термінальними вузлами, котрі заповнюються відповідно до дискурсивного контексту), і динамічне розгортання цієї події з виокремленням просторових, каузальних та темпоральних зв’язків Наративний фрейм-сценарій психотерапії з наратором-психотерапевтом розгортається у 12 когнітивних сценах, котрі свою чергу деталізуються у 44 подієвих контекстах. Наративний фрейм-сценарій психотерапії з наратором-пацієнтом розгортається в 11 когнітивних сценах, котрі структуруються 48 подієвими контекстами. Бленд наративних перспектив психотерапевта і пацієнта дозволяє читачу відтворити повний сценарій психотерапії.
ВИКОРИСТАННЯ ІНСТРУМЕНТАРІЮ ПАРАЛЕЛЬНИХ КОРПУСІВ У ПЕРЕКЛАДІ ХУДОЖНІХ ЗАСОБІВ
У статті розглядається використання паралельних корпусів як інструменту аналізу та перекладу художніх засобів у літературних текстах. Паралельні корпуси є сучасним цифровим ресурсом, який дозволяє систематично порівнювати оригінальні тексти та їх переклади на одну або кілька мов, забезпечуючи при цьому можливість об’єктивного виявлення закономірностей передачі семантичних, стилістичних та емоційних характеристик художніх засобів. Основну увагу зосереджено на аналізу епітетів, метафор і порівнянь, які відіграють ключову роль у створенні образності, передачі авторських настроїв та емоційного забарвлення тексту. Виявлено, що епітети дозволяють авторові формувати яскраві образи, підкреслювати індивідуальний стиль та передавати ставлення до предмета опису. Однак часто їх переклад є складною задачею для перекладача через культурні конотації, багатозначність та відмінностями граматичних структур у різних мовах. Використання паралельних корпусів дає змогу порівнювати переклади епітетів у різних мовних контекстах, визначати оптимальні стратегії перекладу та забезпечувати збереження емоційного та стилістичного впливу на читача. Проаналізовано, що метафори, як один із найпотужніших художніх засобів, значно впливають на семантичну насиченість тексту і створюють багатогранні асоціативні образи. Встановлено, що вони часто ґрунтуються на культурних або історичних реаліях, що не мають прямих аналогів у цільовій мові, і тому при перекладі виникає потреба у творчому підході: застосування адаптації, калькування або описової перифрази. Паралельні корпуси дозволяють дослідникам і перекладачам ідентифікувати стратегії перекладу метафор, порівнювати варіанти та оцінювати ефективність їхнього застосування в різних мовних і культурних контекстах. Досліджено, що порівняння, як стилістичний засіб, допомагають підсилити аргументацію, створювати чіткі образи та асоціації в уяві читача. Їх переклад ускладнюється відмінностями культурних символів і асоціативних рядів, що потребує адаптації до сприйняття цільової аудиторії. Паралельні корпуси уможливлюють систематично аналізувати способи передачі порівнянь у перекладі, оцінювати їхню ефективність та знаходити найбільш адекватні рішення для збереження семантичної та емоційної цілісності тексту.
ОБРАЗ «ІНШОГО» У РОМАНІ M.-Ф.КЛЕР «НЕ-ЙМОВІРНА ПОДОРОЖ»
У статті досліджено художню репрезентацію образу «іншого» в романі M.-Ф. Клер «Неймовірна подорож» крізь призму імагологічного підходу. Акцент зроблено на багатофункціональності цього образу, який одночасно виконує роль сюжетного рушія, психологічного каталізатора та інструмента культурної рефлексії. «Інший» у романі постає через систему фізичних, культурних, мовних і поведінкових відмінностей, що створюють атмосферу відчуження, екзотизації та культурного шоку. Водночас ці риси не обмежуються простим протиставленням, а слугують основою для критичного осмислення стереотипів, переосмислення соціальних норм і відкриття нових форм взаємодії. Крім того, образ «іншого» постає як багатовимірний і динамічний феномен, що визначає сюжет та психологічну еволюцію персонажів: через зустрічі з «чужими» герої проходять процес самопізнання, розширюють межі власного сприйняття та вчаться критично оцінювати стереотипи та упередження, властиві їхньому суспільству. Автор показує, що незнайоме не є загрозливим, а навпаки, стимулює емпатію та культурне збагачення, формуючи глибоке розуміння взаємозалежності спільнот. При цьому «інший» виступає як соціальний конструкт, що відображає культурні, мовні та поведінкові відмінності, створюючи контраст із «своїм» і допомагаючи героям усвідомити власну ідентичність через порівняння. Цей образ змінюється залежно від досвіду та спостережень персонажів і стає інструментом критики соціальних стереотипів і ієрархій, відкриваючи шлях до міжкультурного діалогу, гармонії та більш гнучкого сприйняття світу. Особлива увага приділяється тому, як образ «іншого» сприяє процесу самопізнання головного героя, відкриваючи для нього нові виміри ідентичності та формуючи здатність до емпатії. Взаємодія з «іншими» персонажами не лише демонструє культурні бар’єри, а й поступове їх подолання, що трансформує внутрішній світ героя та сприяє гуманізації образу чужого. У цьому контексті роман M.-Ф. Клер розглядається як літературна платформа для вивчення соціокультурних механізмів формування ідентичності та переосмислення уявлень про «чужого».
ЛІНГВОКУЛЬТУРОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ КОРЕЙСЬКИХ ДОРАМ
У статті розглянуто лінгвокультурологічні особливості сучасних корейських дорам як важливого феномену масової культури Республіки Корея. Розглянуто питання лінгвокультурологіі як науки, яка досліджує відображення та закріплення культури в мові та мовленні, оскільки мова і культура нерозривно пов’язані між собою, мова виступає не лише засобом комунікації, а й основним механізмом збереження і трансляції культурних знань, норм, цінностей, символів. Саме через мову особистість безпосередньо входить у культуру, засвоює її моделі поведінки, уявлення про світ і формується як носій певної ментальності. В умовах глобалізованого медіапростору аудіовізуальний переклад набуває особливої актуальності як засіб міжкультурної комунікації. Він охоплює процес передачі змісту мультимодальних текстів – фільмів, телесеріалів, дорам, документалістики тощо – з однієї мови на іншу із врахуванням вербальних і невербальних компонентів. Особливу увагу було приділено аналізу лінгвокультурологічних особливостей корейських дорам саме крізь призму мови персонажів, соціокультурних кодів, глобалізаційних впливів, стереотипізації та механізмів мовної трансляції. На основі практичного аналізу було встановлено, що дорами виступають потужним засобом репрезентації корейської культури, здатним формувати лінгвокультурні уявлення іноземної аудиторії. Аналіз корейських дорам засвідчив, що в мові персонажів яскраво відображаються ключові лінгвокультурні концепти, соціальні коди та мовні реалії. Через такі поняття, як 효 (шанування батьків), 정 (емоційна прив’язаність), 눈치 (соціальна чутливість), 체면 (збереження обличчя), 한 (пригнічений біль), 우리 (колективна ідентичність), передається глибина корейської ментальності. У звертаннях, стилях мовлення та виборі слів виявляється повага до ієрархії, ролей і віку. Глобалізаційні процеси зумовлюють активне проникнення англіцизмів, сленгу та код-світчингу, що відображає сучасну мовну гібридність. Дорами сприяють поширенню мовних елементів за межі Кореї: глядачі засвоюють лексику, мовні формули та культурні звички. Окрему увагу приділено стереотипам, які фіксуються через мовну поведінку героїв. Результати дослідження мають прикладне значення для викладання корейської мови, перекладознавства, міжкультурної комунікації та вивчення аудіовізуальних жанрів. Дослідження підтверджує, що дорами несуть не лише розвважальну функцію, а й формують лінгвокультурну свідомість глобального глядача, й активно сприяють поширенню мовних реалій.
ОСОБЛИВОСТІ ІНДИВІДУАЛЬНОГО СТИЛЮ П. Г. ТИЧИНИ (НА МАТЕРІАЛІ ЗБІРКИ «ЗАМІСЦЬ СОНЕТІВ І ОКТАВ»)
У пропонованій роботі зроблено спробу окреслити головні риси індивідуального стилю видатного українського майстра слова початку ХХ століття – П. Г. Тичини (на матеріалі збірки «Замісць сонетів і октав»). Здійснено комплексний лінгвостилістичний аналіз книги як цілісного поетичного організму, що поєднує риси поезії в прозі та архітектоніку «книги-поеми» (пролог, одинадцять строф і відповідні антистрофи). Виявлено жанрову специфіку збірки як експериментального модерністського тексту з емоційно-філософською логікою розгортання наративу. Охарактеризовано мовну організацію твору: редукцію прикметникової лексики й відповідно епітета при водночас високій метафоричній насиченості; індивідуально-авторські порівняння із синестетичним ефектом; антитезу як домінантний прийом репрезентації суперечностей доби; повтори, що формують внутрішню динаміку емоцій та наскрізні лейтмотиви. Простежено, що епітети нечисленні, проте надзвичайно функціонально значущі: вони уточнюють авторські неологізми, локалізують сценічний простір, створюють символічне тло. Метафора постає провідним механізмом філософської символізації та багатозначності образів. Порівняння розкривають синестетичне мислення митця, який поєднує зорові, слухові й емоційні враження в єдиний художній комплекс. Синестезії, хоч і поодинокі, підсилюють інтермедіальний характер стилю, демонструючи тяжіння до музикальності та живописності слова. Повтори забезпечують композиційну єдність збірки й фіксують поступову психологічну градацію станів ліричного героя – від піднесення до розпачу. Виявлено, що індивідуальний стиль Павла Тичини у збірці «Замісць сонетів і октав» відзначається багатовимірністю, інноваційністю та філософською глибиною. Його поетика ґрунтується на поєднанні модерністських пошуків у сфері жанру, мови й поетичного образотворення з національною традицією. Зроблено висновок, що ідіостиль митця постає як цілісна система, де музикальність, новаторський словотвір, символізм і поліфонізм тексту формують унікальний художній універсум, важливий для розуміння розвитку українського модернізму першої третини ХХ століття.
КАЛАМБУР ЯК ФОРМА МОВНОЇ ГРИ: МЕХАНІЗМИ ТВОРЕННЯ ТА ФУНКЦІОНУВАННЯ У КОМУНІКАТИВНОМУ ДИСКУРСІ ЯПОНСЬКИХ МАНҐА
У статті досліджується феномен японського каламбуру 駄洒落 (даджяре) як однієї з найбільш продуктивних форм мовної гри у сучасному японському вербально-візуальному дискурсі, зокрема в жанрі комедійної манґи. Вихідною теоретичною базою є концепції Л. Вітгенштайна та Й. Гейзінги про ігрову природу мовлення й культури, а також сучасні лінгвістичні підходи до аналізу мовної гри (К. Аракі, Д. Делабастіта, Н. Мацуї, Р. Мейєра, Л. Ставицької, А. Щербини та ін.). У роботі визначено місце каламбуру в японській традиції мовної гри (言葉遊び, котоба асобі), розмежовано ключові терміни, описано специфіку даджяре у порівнянні з іншими різновидами каламбурів, а також розглянуто й застосовано при аналізі поняття «механізм творення» як сукупності мовних і графічних операцій, що забезпечують формування комічного ефекту. Матеріалом дослідження стали фрагменти манґи 「ヒプノシスマイク- Division Rap Battle- side D.H & B.A.T」, яка вирізняється інтенсивним використанням каламбурів у репліках персонажів. Методологічну основу становить комплексний лінгвістичний аналіз із залученням описового, контрастивного, структурно-семантичного та прагматичного методів. Відібрані приклади класифіковано за структурно-фонетичними, морфологічними та семантичними критеріями; описано основні техніки творення даджяре (омонімія, морфемне накладання, додавання / усічення мори, метатеза, змішування мов, графічна гра тощо). Встановлено, що даджяре у манґа виконують багатофункційну роль: створюють комічний ефект, підкреслюють індивідуальні риси персонажів, реалізують креативну самопрезентацію та формують особливу інтерактивну атмосферу спілкування. Комічний ефект виникає в результаті взаємодії трьох рівнів: фонетичного, семантичного та графічного. Використання катакани для іншомовних або звуконаслідувальних компонентів виконує функцію візуального акцентування, підсилюючи прагматичний вплив каламбуру. Окремо наголошено на перекладознавчих аспектах, передача таких мовних жартів українською вимагає застосування адаптивних стратегій, що компенсують неможливість збереження формальної ідентичності шляхом створення смислового або прагматичного еквівалента.
ЛІНГВОПОЕТИЧНЕ ОСМИСЛЕННЯ КОНЦЕПТУ СЕРЦЕ В МОВОСВІТІ С. В. ШУМИЦЬКОГО
У статті здійснено лінгвопоетичний аналіз концепту СЕРЦЕ в збірці Станіслава Васильовича Шумицького «Сорок ударів серця». Вибір цього концепту зумовлений його особливою значущістю для мовотворчості поета, що підтверджується як кількісними показниками частотності, так і винесенням ключового слова в назву збірки. Дослідження показало, що концепт постає багатовимірним мовно- культурним утворенням, яке виконує роль семантичного центру, акумулюючи різні смислові сфери: серце як життєвий досвід, ніжність, страждання, надія, сила, духовна єдність, мета, істота та витривалість. Було встановлено, що в поетичному дискурсі С. В. Шумицького серце функціонує як багатоплановий символ, що синтезує індивідуальні почуття та колективні ідеали, поєднує особистісний і національний досвід. Продемонстровано, які стилістичні фігури та тропи використовує письменник при моделюванні різних художньо- семантичних наповнень: від ботаноморфних та антропоморфних метафор до контекстуально зумовлених епітетів, порівнянь і метонімій. У такий спосіб серце стає не лише предметом ліричного осмислення, а й провідним художньо-смисловим інструментом, що структурує текст і забезпечує цілісність поетичного дискурсу. Серед домінантних художньо-семантичних наповнень виокремлено такі, як серце – життєвий досвід, серце – ніжність, серце – витривалість, серце – надія, серце – істота, серце – мета, серце – духовна єдність, серце – страждання, серце – життєва енергія, сила. Здійснений аналіз дозволив зробити висновок, що мовна концептуалізація серця у творчості С. В. Шумицького є водночас індивідуально-авторською й культурно зумовленою, адже відображає характерні риси української ментальності та духовності. Такий підхід відкриває перспективу подальших студій не лише в площині вивчення творчості «тихих героїв» шістдесятництва, а й у ширшому контексті дослідження національних концептосфер української поезії другої половини ХХ століття.
МОТИВ КОНЕЙ У РОМАНІ “LETHAL WHITE” РОБЕРТА ГЕЛБРЕЙТА: ФЕНОМЕН НЕУНИКНОСТІ
Мотиви функціонують як повторювані наративні елементи, вплив яких зростає по мірі розвитку сюжету. Мотив коней є одним із провідних у детективі «Lethal White», четвертому романі кримінальної серії Роберта Ґелбрейта (Дж. К. Роулінг). Метою нашої розвідки є дослідження ролі означеного мотиву у розгортанні сюжету роману та розвитку його тем. Лінгвістичні одиниці та стилістичні прийоми, які реалізують мотив коней у романі «Lethal White», класифікуються у статті за системою елементів, розробленою у парадигмі теорії світу тексту. З точки зору структури сюжету мотив, що аналізується, є одним із ключових елементів наративу. Крім того, коли три основні сюжетні лінії роману (розслідування різних, але пов’язаних між собою справ приватними детективами Кормораном Страйком і Робін Еллакотт) перетинаються, мотив коней неминуче з’являється у точці перетину. З когнітивної точки зору досліджуваний мотив висвітлює теми роману, що пов’язані з деякими базовими елементами британської культури, такими як національна історична спадщина, соціальна структура суспільства, етика відносин між людиною і твариною, естетичний і комерційний аспекти мистецтва, кінські перегони як спорт, що демонструє здатності тварини, як дозвілля людини і бізнес. Автор майстерно застосовує мотив коней (використовуючи паратекстуальні, інтертекстуальні та риторичні прийоми, специфічну термінологію, описи) для розкриття теми смерті, одної із провідних тем усіх романів Роберта Гелбрейта / Дж. К. Роулінг. У романі «Lethal White» смерть тварини зіставляється зі смертю людини. Отже, залишаючи поза дужками питання злочину як невід’ємного атрибуту детективного жанру, можемо стверджувати, що автор звертається до загальнолюдських і специфічно національних проблем та представляє реалістичну картину сучасного британського суспільства.
ЕСТЕТИЧНІ Й ІДЕОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ОБРАЗУ МІСЯЦЯ В РОМАНІ САМАНТИ ГАРВІ «ОРБІТА»: СТИЛІСТИЧНИЙ АНАЛІЗ
Статтю присвячено аналізу естетичних та ідеологічних аспектів образу Місяця в романі Саманти Гарві «Орбіта». Роман здобув визнання своїх літературних достоїнств, і водночас став об’єктом обговорення стосовно своїх політичних аспектів. При цьому сприйняття книги в англомовних та українських читацьких колах мало суттєві відмінності. У розвідці застосовано методологію критичної стилістики, розроблену Леслі Джеффріс, для аналізу поетичних та політичних вимірів образу Місяця в романі «Орбіта». Аналіз спрямовано на виявлення того, як такі текстуально-концептуальні функції, як найменування та опис, репрезентація дій/подій/станів, прирівнювання та протиставлення, заперечення, а також репрезентація висловлювань та думок інших, використовуються в романі для створення естетично привабливого образу Місяця та втілення певних ідеологій, пов’язаних із Місяцем, котрі можуть бути подані в художньому тексті як без критичної перспективи, так і в певній критичній перспективі. Результати аналізу засвідчують, що естетичний вимір образу Місяця в романі «Орбіта» включає кілька планів, згідно з якими Місяць описується як з космосу, так і з Землі, причому погляд на Місяць із Землі може бути «заземленим» і «зверненим до небес». Естетична репрезентація Місяця гармонує з описом ставлення людей до нього, оскільки більш споглядальний підхід корелює з образом Місяця як незагрозливого об’єкта, а більш проактивний підхід відповідає активнішій ролі Місяця. Ідеологічний вимір образу Місяця в романі охоплює дві різні ідеології: російський експансіонізм і амбіції підкорення космосу та прагнення до досліджень, набуття нових знань і здійснення здобутків. Стаття завершується тим, що привертає увагу до актуальності тези Уїллема Блекера щодо необхідності підходити до літератури з повним усвідомленням відповідальності читання і в цьому контексті закликає не відвертатися від проблематичності ідеології, представленої в романі «Орбіта».
СИНТАКСИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕКЛАДУ КІНОТЕКСТУ ТЕЛЕВІЗІЙНОГО СЕРІАЛУ «ІСТОРІЯ ЛІЗІ» СТІВЕНА КІНГА
Стаття присвячена дослідженню синтаксичних трансформацій у перекладі англомовного кінотексту українською мовою на матеріалі серіалу Lisey’s Story. Переклад кінотекстів є складним завданням, оскільки він передбачає не лише передачу змісту оригіналу, але й збереження його комунікативно-прагматичного потенціалу, емоційного забарвлення та стилістичної виразності. Особливу увагу приділено змінам синтаксичної структури речень, що є одним із найбільш поширених і необхідних прийомів у перекладацькій практиці. У процесі аналізу було встановлено, що переклад містить випадки пропусків окремих елементів (наприклад, “come on”), заміну стверджувальних конструкцій на окличні, трансформацію простих речень у більш емоційно насичені, а також перебудову синтаксичної організації висловлювань. Подібні трансформації не є механічними, а мають на меті досягнення адекватності перекладу й максимальне відтворення інтенції оригіналу. Вибір перекладацьких рішень зумовлений прагненням зробити репліки персонажів природними для україномовного глядача, передати інтонацію та ритм діалогу, а також підсилити або пом’якшити емоційний вплив. Отримані результати показують, що синтаксичні перетворення сприяють більшій експресивності, емоційній виразності та доступності змісту для цільової аудиторії. Водночас вони демонструють творчий характер перекладацької діяльності, яка виходить за межі буквальної відповідності. Перспективи подальших досліджень убачаються в розширенні матеріалу на інші жанри кінотекстів, а також у порівнянні синтаксичних трансформацій у перекладах різними мовами для виявлення універсальних і культурно-специфічних особливостей.
СТРАТЕГІЇ ПЕРЕКЛАДУ ЛІНГВОКУЛЬТУРЕМ У ДУБЛЯЖІ МУЛЬТФІЛЬМУ «ТАЧКИ»
Ця стаття присвячена особливостям перекладу лінгвокультурем в аудіовізуальних продуктах, зокрема, у цьому випадку у дублюванні мультиплікаційного фільму «Тачки» (2006). Дослідження специфіки аудіовізуального перекладу набуває усе більшої популярності серед дослідників, адже такий вид перекладу супроводжується певними перевагами, недоліками та обмеженнями, які необхідно враховувати. Одним із суттєвих викликів перекладачів цього напрямку є адаптація лексичних одиниць, які є носіями культурної інформації. З метою проведення аналізу особливостей перекладу таких одиниць в межах аудіовізуального перекладу, на різних етапах дослідження були використані описовий метод, метод суцільної вибірки, метод контекстуального аналізу та метод трансформаційного аналізу відповідно. Для глибшого розуміння аудіовізуального перекладу було розглянуто його становлення; причини його виділення як окремого напрямку перекладу; існуючі класифікації аудіовізуального перекладу; різноманіття його форм; вимоги та очікування від перекладачів. Крім того, було охарактеризовано дублювання як одну з можливих форм аудіовізуального перекладу: його створення, переваги та недоліки. Особливу увагу було приділено культурологічному аспекту аудіовізуального перекладу, зокрема, його труднощам та факторам, які можуть вплинути на сприйняття вихідного продукту. Для цього у роботі були охарактеризовані лінгвокультуреми як носії культурної інформації та їх стратегії перекладу. У процесі реалізації практичної частини був зібраний емпіричний матеріал дослідження у вигляді лінгвокультурем, були з’ясовані прийоми їх перекладу та доцільність їх застосування у контексті мультфільму. У результаті проведеної розвідки було виявлено, що кожна лінгвокультурема вимагала індивідуального підходу до перекладу з метою збереження відсилань до американської культури. Отримані результати довели необхідність проведення подальших досліджень можливих підходів перекладу таких лексичних одиниць та важливість їх якісного перекладу для коректної передачі культурних цінностей, які вони несуть у собі.
ДО ПРОБЛЕМИ ІДЕНТИФІКАЦІЇ ПРОПАГАНДИСТСЬКОГО НАРАТИВУ У СУЧАСНІЙ НІМЕЦЬКОМОВНІЙ ПРЕСІ
У статті представлено спробу новітнього тлумачення базових понять наративу, пропаганди, ідеології, маніпулятивних технологій та гібридної інформаційної війни, у контексті їх змін за останні 3 роки, з точки зору лінгвістики і медіа-науки в цілому. Предметом розгляду стал а контекстна та ідіоматична вербалізація медіа-образу України та російсько-української війни, починаючи з 2014 року, у німецьких періодичних виданнях «Die Frankfurter Allgemeine Zeitung», «Die Tageszeitung» та «Der Spiegel». Особливу увагу звернуто на потенційні можливості та реальні вербальні засоби маніпулювання читацькою аудиторією для створення спотвореного образу реальності. На матеріалі німецьких пресових джерел 2014–2022 років, проаналізовано еволюцію пропагандистських наративів агресора, у часовому проміжку від початку російського вторгнення у 2014 році до початку повномасштабної загарбницької війни у 2022 році. З цією метою ідентифіковано часто використовувані мотиви, образи, кліше, прецедентні текстові алюзії і медійні стереотипи України, які представлені у проаналізованих пресових джерелах. Запропоновано їх класифікацію на експліцитні та імпліцитні, за допомогою кількісного та контент-аналізу проілюстровано маргіналізацію перших та якісні зміни у других. Виявлено особливо стійкі та консеснусні імпліцитні пропагандистські наративи, які зберігають високий ступінь вживаності у німецьких медіа, незважаючи на факти й історичні події, через інерцію вживання, самоцензуру та табуювання слововжитку. Встановлено типові труднощі ідентифікації маніпулятивного пропагандистського наративу, особливо імпліцитного, зі сліпим використанням та імітаційним дотриманням стандартів свободи слова і журналістської неупередженості. Основним чинником стійкості пропагандистського наративу визначено здатність до евфемізації, непрямої номінації та інфляційну частотність вживання. Спрогнозовано появу нових, більш витончених наративів непрямої дії та обґрунтовано необхідність їх подальшого вивчення.
ОСОБЛИВОСТІ ПРАГМАТИЧНОЇ МОДЕЛІ БУТТЯ У ТВОРІ В. ПІДМОГИЛЬНОГО «НЕВЕЛИЧКА ДРАМА»
У статті досліджено особливості прагматичної моделі буття в романі Валер’яна Підмогильного «Невеличка драма», який постає одним із ключових творів української прози 1920-х років. Опертя на концепцію «художньої моделі буття» (Н. Астрахан, С. Лущій) дозволило простежити, як у межах соціокультурних трансформацій доби формується система цінностей героїв, що коливається між романтичними ідеалами та раціоналістичною утилітарністю. У центрі уваги – прагматична модель, заснована на домінуванні раціо, корисності, кар’єрного зростання та інструментального ставлення до інших. Було встановлено, що прагматична модель буття в наведеному романі має розгалужену систему проявів, до ключових рис якої належить раціональність, корисливість, прагнення до стабільності, відстороненість від емоцій, інструментальне ставлення до інших, пріоритет соціального статусу, редукція почуттів до фізіології, конформізм та адаптативність. На матеріалі персонажної системи роману простежено різні варіанти її вияву: від раціоналістичного світогляду науковця Юрія Славенка та життєвої розсудливості Ірен Маркевич до міщанських стратегій Андрія Безпалька й Давида Іванчука та прагматизму інженера Дмитра Стайничого. Показано, що навіть романтичні образи (Марта Висоцька, Льова Роттер) у критичних життєвих ситуаціях схильні до вибору прагматичних рішень. З’ясовано, що прагматична модель у романі відображає кризу людяності в умовах раціоналізації суспільного й приватного життя, водночас набуваючи рис адаптаційної стратегії особистості. У цьому контексті любовні стосунки постають випробуванням для героїв: для одних – джерелом духовного зростання, для інших – перешкодою на шляху до кар’єрного успіху. Зроблено припущення, що прагматична модель буття у творі Підмогильного є не лише соціально зумовленою, а й універсальною екзистенційною поведінковою стратегією, яка демонструє суперечливий синтез індивідуального вибору та суспільних детермінант.
КОРПУСНИЙ ПІДХІД ДО АНАЛІЗУ ВЕРБАЛІЗАЦІЇ КОНЦЕПТУ ГІДНІСТЬ В УКРАЇНСЬКОМУ ТА АНГЛІЙСЬКОМУ МЕДІАДИСКУРСІ
У статті здійснено комплексний аналіз вербалізації концепту ГІДНІСТЬ в українському та англійському медіадискурсі. Актуальність дослідження зумовлена потребою вивчення культурно-емоційного та поняттєвого наповнення концептів, які відображають соціальні цінності, моральні орієнтири та є ключовими у сучасному медіа дискурсі. Основна мета роботи полягає у порівнянні способів вербалізації концепту ГІДНІСТЬ у англійській та українській мовах на основі інтегрованого словникового та корпусного аналізу, що дозволяє одночасно виявити як лексичну репрезентацію поняття, так і його реальні вживання у медійному середовищі, зокрема у новинних текстах. Методологія дослідження передбачає детальний аналіз визначень концепту у сучасних тлумачних словниках української та англійської мов, виокремлення ключових семантичних компонентів, побудову синонімічних рядів і оцінку частотності їхнього використання у корпусах. Проведено контекстуальний аналіз репрезентації концептів ГІДНІСТЬ/DIGNITY у корпусі української мови ГРАК та англомовному корпусі News on the Web. Це дозволило виявити колокації та типові комунікативні функції концепту в різних жанрах медіатекстів. Такий підхід дозволив простежити як когнітивні, так і культурно- емоційні аспекти вербалізації ГІДНОСТІ у двох мовах. Результати показали, що концепт ГІДНІСТЬ в українській та англійській мовах має спільну базову семантичну структуру, але відрізняється за стилістичними, емоційними та соціокультурними відтінками. Зокрема, англійські тексти демонструють тенденцію до більш формального і нормативного використання поняття, тоді як українські медіатексти відображають ширший спектр емоційних оцінок та індивідуальних і соціальних конотацій. Висновки дослідження підкреслюють важливість міжмовного порівняльного підходу для глибшого розуміння концептів як культурно- когнітивних структур та відкривають перспективи подальших досліджень у сфері когнітивної лінгвістики, лінгвокультурології та медіакомунікації, зокрема у контексті аналізу емоційних і соціально значущих концептів у сучасному медіадискурсі.
ПОСТКОЛОНІАЛЬНИЙ СХІД ОКСАНИ ЗАБУЖКО В ПЕРЕКЛАДАХ УКРАЇНСЬКИХ ДІАСПОРНИХ ПЕРЕКЛАДАЧІВ
У статті окреслено трансформації постколоніальної східної символіки поетичних творів Оксани Забужко в англійських перекладах українських діаспорних перекладачів Майкла Найдана, Вірляни Ткач та Ванди Фиппс. Поетичним та художнім текстам Оксани Забужко притаманні такі спільні рии: перманентно вживані алюзії на традиційний Схід, національно-історичний контекст, антирадянські згадки та новаторська естетика. Зосереджуючись на метафорах східної тиші, духовного відродження та пострадянських пейзажів, Забужко апелює до нових вимірів східної філософії. У статті проаналізовано східні символи з позицій культурознавства, що дає змогу простежити глибокий зв’язок символів з індивідуальною культурною пам’яттю діаспорних перекладачів і зробити висновки щодо їхнього власного інтерпретаційного потенціалу та перекладацьких можливостей. Окремо висвітлено питання орієнтальної образності, пов’язаною з архетипними символами Сходу. На матеріалі перекладів представників української діаспори проаналізовано їх підходи альтернативного мислення у контексті відтворення оригінального культурного смислу автора. Особлива увага також зосереджена на збереженні етнокультурного потенціалу оригінальних текстів в англійських перекладах. Проаналізовано стратегії перекладачів та виявлено випадки потенційного етнокультурного занедбання. Перспективи подальших досліджень убачаються у зіставному аналізі перекладів творів Оксани Забужко перекладачами жінками і чоловіками, що дозволить простежити універсальні й специфічні тенденції інтерпретації східної символіки крізь призму гендеру. Також важливим напрямом є дослідження впливу культурної пам’яті перекладачів на відтворення постколоніального досвіду в різних літературних контекстах. Такі розвідки сприятимуть глибшому розумінню взаємодії між національною ідентичністю, перекладом і глобальним літературним процесом.
ГЕНЕРАТИВНИЙ ШТУЧНИЙ ІНТЕЛЕКТ І МАЙБУТНЄ АНГЛІЙСЬКОЇ ЯК ЛІНГВА ФРАНКА У ГЛОБАЛЬНІЙ БІЗНЕС-КОМУНІКАЦІЇ
Сучасний ландшафт глобальної бізнес-комунікації переживає глибоку та багатовимірну трансформацію, основним рушієм якої є стрімкий розвиток і широке впровадження генеративного штучного інтелекту (ШІ). Починаючи з кінця 2022 року, безпрецедентна поява та швидке поширення великих мовних моделей (LLM) істотно порушили усталені припущення щодо беззаперечного домінування англійської мови як головної лінгва франка у міжнародній комерції. Якщо традиційна парадигма Business English as a Lingua Franca (BELF) історично акцентувала увагу на ефективності, прагматичній адаптивності та узгодженні значень між представниками різних мовних спільнот, то зростаюча присутність ШІ запроваджує нову форму алгоритмічного посередництва, що докорінно змінює як комунікативні практики, так і очікування у професійному середовищі. У статті використано великий багатомодальний масив даних, який включає корпус обсягом 5 мільйонів слів, що складається з бізнес- текстів, створених як людьми, так і ШІ, а також етнографічні матеріали, зібрані у кількох транснаціональних корпораціях. Такий методологічний підхід дає змогу здійснити глибокий аналіз складного протиставлення між демократизацією та уніфікацією дискурсу, що формується у бізнес- комунікації, опосередкованій ШІ. Результати виявляють парадоксальну динаміку: з одного боку, інструменти ШІ істотно розширюють доступ до комунікації, знижують когнітивні бар’єри та надають неносіям англійської мови безпрецедентні можливості долучатися до глобальних взаємодій; з іншого – вони одночасно закріплюють англоцентричні норми, стандартизовані стилістичні конвенції та тенденцію до одноманітності у професійному мовленні. У статті стверджується, що теорія English as a Lingua Franca (ELF) має еволюціонувати з урахуванням нової взаємодії між мовною різноманітністю, алгоритмічним посередництвом і глобальними бізнес-практиками. Розглядаючи ШІ не лише як допоміжний інструмент, а й як впливового актора у формуванні дискурсивних норм, дослідження пропонує нове бачення теоретичних дискусій у межах прикладної лінгвістики. Ширші імплікації аналізу стосуються корпоративної стратегії, подальшого розвитку педагогіки BELF, етичного проєктування систем штучного інтелекту та міжнародної мовної політики у сфері комерції.
ПОЕЗІЯ «НАЙЖАХЛИВІШЕ ТОК-ШОУ У СВІТІ» МАКСИМА КРИВЦОВА: СПРОБИ ПОШУКУ НОВОЇ ПОЕТИЧНОЇ МОВИ
У статті аналізується поезія Максима Кривцова «Найжахливіше ток-шоу у світі» як приклад становлення нової поетичної мови, здатної відтворювати емоційний досвід сучасної війни та психостани її учасників художніми засобами. Дослідник доводить, що війна кардинально руйнує звичні мовні коди, змінює семантичні поля й змушує митців шукати нові виражальні можливості слова. Методологічну основу дослідження становлять герменевтичний, компаративний, психологічний методи та інструментарій аксіологічних студій. Його метою є виявлення багатоголосся втрат, травм та відчуження у поезії Кривцова, зокрема, крізь призму бінарної опозиції «ми – вони». У статті показано, що ця опозиція відходить від традиційної схеми «воїни – ворог» і трансформується у вимір «воїни – глядачі», що підкреслює проблему непорозуміння між фронтом і тилом, неможливість повноцінного діалогу та спільного осмислення пережитого досвіду. Важливим складником аналізу поезії Кривцова є інтертекстуальний діалог із думками сучасних літераторів, а також твором «Ocalony» польського поета Тадеуша Ружевича. Обидва автори акцентують на втраті сенсів, необхідності пошуку нової мови й нових світоглядних орієнтирів після катастрофи, спричиненої війною. Дослідження демонструє, що Кривцов послідовно уникає героїзації чи пафосного піднесення, натомість через парадоксальні зіставлення, іронію, образ ток-шоу та мотиви сну створює простір ірраціональної реальності, котра межує з абсурдом. Така поетика дозволяє розкрити глибину посттравматичного досвіду, показати кризу комунікації, руйнування людських зв’язків і процес дегуманізації, які супроводжують сучасну війну. Отже, поезія Максима Кривцова є яскравим свідченням народження нової мови, здатної репрезентувати трагедію людини у світі, де звичні слова втрачають свою силу й потребують переосмислення.
ШЕВЧЕНКІВСЬКІ АЛЮЗІЇ Й ЦИТАТИ В РОМАНІ ІВАНА НЕЧУЯ-ЛЕВИЦЬКОГО «ХМАРИ»: ІНТЕРТЕКТУАЛЬНІСТЬ ЯК МАРКЕР НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
У статті проаналізовані шевченківські алюзії й цитати в романі Івана Нечуя-Левицького «Хмари». У результаті проведеного дослідження простежено, як завдяки інтертекстуальності прозаїк окреслює особливості читацької рецепції творчості Кобзаря в українському суспільстві в середині ХІХ ст. У романі виявлено три ключові типи реципієнтів. Перший, «нечитачі», поділяється на два підтипи: неписьменні селяни, які сприймають твори національного генія емоційно і з пієтетом, однак не мають можливості самостійно ознайомитися з ними й потребують посередників (дід Онисько); представники інтелігенції, котрі під впливом імперської освітньої системи зверхньо відкидають «мужицьку» поезію (Ольга Дашкович). Другий тип – «наївні читачі», поціновувачі зворушливих цікавих історій (Галя Масюківна). Третій тип – «компетентні читачі», глибоко обізнані з творчістю поета, здатні до її адекватної поглибленої інтерпретації (Павло Радюк, почасти Василь Дашкович). Таким чином завдяки інтертекстуальності в романі спростовується усталений стереотип про експліцитного читача Шевченка як «“щирого українця”, селянина і людини чоловічої статі» (Т. Гундорова). У романі І. Нечуя-Левицького фігурують три ключові прототексти Т. Шевченка – поеми «Наймичка» і «Гайдамаки», поезія «Думи». Функціональне навантаження виявлених інтертекстем різне. Завдяки поемі «Наймичка», яку Павло Радюк читає дідові Ониську (у тексті це відображено як парафраз), відбувається налагодження довірливого діалогу між представниками різних суспільних прошарків, інтертекстема стає маркером розпізнавання Свого / Чужого. Коротка цитата з поеми «Гайдамаки» покликана підсилити емоційне тло спілкування Радюка з Ольгою. Поезія «Думи» (уведена в текст через алюзію) є маркером національної ідентичності персонажів – національно свідомого українця Радюка й Ольги, яка під впливом імперської ідеології втратила національну ідентичність. Окремо наголошено на випадках, коли творчість Шевченка фігурує як цілісний корпус; згадки про національного генія застосовуються як аргумент в дискусії на важливі суспільні теми, а «Кобзар» стає символічним даром, що підкреслює особисті почуття й національну самоідентифікацію персонажів. Особливу увагу приділено образу Павла Радюка як єдиного справді компетентного («вдячного») читача й ретранслятора Шевченкових ідей. Він застосовує інтертекстеми з «Кобзаря» як засіб просвіти різних соціальних груп українського суспільства, інструмент подолання дистанції між інтелігенцією і селянством, маркер міжособистісних стосунків, критерій вибору майбутньої дружини. Отримані результати засвідчують, що шевченківські інтертекстеми в романі І. Нечуя- Левицького «Хмари» є не лише художнім прийомом, який сприяє встановленню діалогічних відносин між прототекстами й метатекстом, а й інструментом репрезентації національної самосвідомості персонажів.
ФЕНОМЕН ІНТЕРТЕКСТУАЛЬНОСТІ В ЛІІНГВІСТИЧНОМУ ТА ПЕРЕКЛАДАЦЬКОМУ АСПЕКТАХ
У статті розглянуто сутність феномену інтертекстуальності та його типологію з точки зору лінгвістичних теорій та перекладацького аспекту. З’ясовано, що інтертекстуальність як ознака будь-якого твору, визначається науковцями як діалог тексту з текстом, елементи, риси одного тексту в іншому. Наголошено, що ці риси обов’язково є відомими читачеві, асоціюються з текстами та певними культурно- історичними епохами. Цей феномен може проявлятися на різних рівнях структури твору: жанру, мотиву, позиції автора, читача. Окреслено, що всі форми інтертекстуальності є знаками певної культури, епохи чи ідеостилю будь-якого автора (зазвичай класика), які в процесі свого використання набули декількох підтекстів, завдяки цьому уможливлюючи діалог текстів, авторів та культур. Завдяки цьому “чуже слово” в інтертексті посилюється, сприяючи породженню нових імпліцитних смислів. Шляхом аналізу різних підходів і поглядів науковців на феномен інтертекстуальності встановлено, що він полягає в новому прочитанні твору з погляду міжтекстових зв’язків, зокрема виявлення різних форм і напрямів письма (цитата, ремінісценція, алюзія, плагіат, трансформація, стилізація в одній текстовій площині). Зазначено, що прояви інтертекстуальності характерні для будь- якого стилю, жанру, що стає основою нової концептуалізації та репрезентації переробленої та по-новому сприйнятої інформації, яка втілюється у новому тексті. Результати проведеного дослідження дають підстави стверджувати, що питання типології категорії інтертекстуальності залишається дискусійним, оскільки ще й досі немає єдиного загальноприйнятого визначення цього лінгвістичного феномену, а його класифікація, напрями та способи для всебічного вивчення його теоретичних засад потребують нових ідей та рішень, що зумовлює подальшу перспективу вивчення даної теми у сфері сучасної лінгвістики теоретичного і прикладного спрямування.
ЕВОЛЮЦІЯ МОВНОЇ ВЕРБАЛІЗАЦІЇ ГІПЕРКОНЦЕПТІВ LOVE ТА MAN У ПІСЕННІЙ ТВОРЧОСТІ ADELE
Стаття присвячена аналізу еволюції мовної вербалізації гіперконцептів LOVE та MAN у пісенній творчості Adele. Актуальність дослідження зумовлена браком наявних аналізів спрямованих на вивчення еволюції концепту в індивідуальній концептосистемі дискурсу. Англомовний пісенний дискурс хоча і є одним із провідних об’єктів у рамках лінгвістичних досліджень та найвпливовіших феноменів в англомовній культурі, все ще залишається нерівномірно дослідженим. Незважаючи на те, що дослідження емоційних та гендерних концептів у художній мові набуває популярності, розкриття концептів у мовних картинах світу окремих авторів, а саме Адель, поки що не стала обʼєктом комплексного когнітивно-лінгвістичного дослідження. До того ж її тексти є цінним матеріалом для аналізу динаміки концептів в англомовному пісенному дискурсі. Робота містить огляд розвитку та застосування засобів мовної вербалізації для реалізації ключових концептів у трьох основних періодах творчості Адель. Методологічною основою для дослідження стали семіотична реалізація концептів розроблена Анатолієм Приходьком та теорія концептуальної метафори Марка Джонсона та Джорджа Лакоффа. У результаті було виявлено як змінилися досліджувані концепти та як це відображається у засобах мовної вербалізації. Так концепт кохання еволюціонує від нерозділеного ідеалізованого та здебільшого мовно об’єктивованого у ранньому періоді творчості до цілісного профілізованого почуття любові до себе, ближніх та материнської любові у пізньому. Паралельно і концепт чоловіка еволюціонує від «лексично ідеалізованого» об’єкта любові до метафорично деформованої, синтаксично фрагментованої та емоційно розщепленої фігури батька та відгомону минулого. Отримані результати можуть бути використані для подальших когнітивно-дискурсивних досліджень, а саме для розширеного вивчення інших концептів і побудови концептосистеми англомовного пісенного дискурсу. Окрім того, є перспектива у порівнянні мовної картини світу кількох артистів та виявленні уніфікованих характеристик та тенденцій англомовного пісенного дискурсу.
АДАПТАЦІЯ ТЕРМІНОЛОГІЇ АНГЛОМОВНИХ САЙТІВ ПРОДАЖУ УКРАЇНСЬКОЮ МОВОЮ: ФУНКЦІЙНО-СЕМАНТИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті розглянуто функціонал та семантику сучасної термінології англомовних сайтів продажу для коректної адаптації таких торгівельних онлайн-ресурсів українською мовою. Виокремлено функції термінів англомовних комерційних сайтів (номінативну, визначальну, комунікативну, когнітивну, евристичну, рекламну, регулятивну). Виявлено полісемію та поліфункційність у межах терміносистеми англомовних комерційних сайтів, яка постійно оновлюється. Встановлено, що за структурно-семантичними ознаками номенклатурні лексичні одиниці поділяються на: однослівні (складають основу досліджуваної терміносистеми), терміни-словосполучення та багатокомпонентні терміни. Вказано на те, що багатозначність термінів англомовних сайтів продажу може здійснювати негативний вплив на взаємодію з різними категоріями споживачів за умови відсутності колективної згоди контент-менеджерів і клієнтів щодо значень лексичних одиниць. Констатовано, що термінологія англомовних сайтів продажу орієнтована на: чітке позначення видів послуг, ідентифікацію товарів серед десятків тисяч інших позицій, створення категорій та класифікацій специфічних понять галузі. Продемонстровано, що терміни можуть бути регуляторами, які забезпечують правову визначеність, дотримання порядку у процесі реалізації товарів або послуг, а також юридичну коректність угод, у такий спосіб підкреслюючи унікальність контенту, сприяючи міжкультурному порозумінню та стимулюючи бажання клієнтів придбати товари або скористатися послугами. Представлені матеріали є корисними як для клієнтів онлайн-крамниць, так і для фахівців, які професійно займаються локалізацією англомовних торгівельних онлайн-ресурсів українською мовою, оскільки поглиблення знань щодо користування новітньою термінологією сайтів продажу є передумовою до інновацій та формування нових потреб на ринку.
НАЦІОНАЛЬНО-КУЛЬТУРНА СПЕЦИФІКА СЕМАНТИКИ ФЛОРОНІМІВ В УКРАЇНСЬКІЙ ТА АНГЛІЙСЬКІЙ МОВАХ
Ця стаття є спробою встановити спільне та відмінне в семантиці фразеологічно об’єктивованих флоронімів конюшина / clover, нарцис / narcissus, чортополох / thistle у зіставному аспекті в українській та англійській мовах. Схарактеризовано національно-культурну специфіку семантики досліджуваних флоронімів, проаналізовано їхнє символічне значення та встановлено конотації у зіставлюваних мовах. Виявлено, що флоронім конюшина мало представлений у фразеологізмах та пареміях української мови, проте через глобалізацію, чотирилиста конюшина / four-leaved clover слугує символом удачі в обох лінгвокультурах і у складі фразеологізмів може мати локативну ознаку. В англійській мові флоронім clover має архісему «пахучість, духмяність» та сполучається з атрибутом sweet у фразеологізмах. Виокремлено семи «множинність», «розкоші, багатство, комфорт» та асоціацію із суспільством у семантиці досліджуваного флороніма в англійській фразеології. Трилисник / shamrock слугує символом Ірландії та Св.Патрика. Встановлено, що в українській мові флоронім нарцис може асоціюватись із доглянутим парубком, а в англомовному просторі квітка daffodil слугує національною емблемою Уельсу та є провісником весни. З’ясовано, що флоронім нарцис / narcissus має семи «егоїзм» та «самозакоханість» і є пейоративно конотованим в обох лінгвокультурах через асоціацію з нарцисизмом. Виокремлено спільні семи «колючість», «неприємність» флоронімів чортополох / thistle в зіставлюваних мовах і встановлено, що досліджувана квітка може слугувати апотропеєм / амулетом від злих сил в обох лінгвокультурах. Чортополох / Thistle є національною емблемою Шотландії. В українській фразеології флоронім чортополох має сему «непотріб», а флоронім будяк може асоціюватись зі старим холостяком, набридливим залицяльником, гріхом і мати сему «прикрість». З’ясовано, що семантичні складники аналізованого флороніма сприяють об’єктивації причинового зв’язку «дія → наслідок» в українській фразеології.
ПОЛІВЕКТОРНІСТЬ КОНТРАСТУ В ГУМАНІТАРИСТИЦІ
У статті представлено системне осмислення контрасту, що функціює в межах гуманітаристики як структурний, когнітивний та комунікативний механізм. Метою дослідження є реконструкція історії формування теорії контрасту, виявлення її витоків у різних гуманітарних традиціях і відстеження міждисциплінарного динамізму сприйняття та застосування цього механізму. У роботі розглянуто широке коло джерел, що представляють ключові напрями гуманітарної думки. Проаналізовано контраст як універсальний когнітивний, логічний і феноменологічний принцип, що охоплює всі рівні гуманітарного знання: філософію, логіку, естетику, когнітологію, психологію, літературу, мову. З’ясовано, що контраст функціює не лише як стилістичний прийом, а як базова структура мислення, інструмент пізнання та художній принцип. Основна увага зосереджена на аналізі мовних і мовленнєвих явищ. Виокремлено кілька напрямів вивчення контрасту в сучасному мовознавстві: контрастивна лінгвістика, що порівнює структури різних мов; когнітивна лінгвістика, яка інтерпретує опозиційність як спосіб концептуалізації; прагматика й дискурс-аналіз, у межах яких контраст досліджують як засіб маркування інформативної структури висловлення. Описано методології, які застосовують для аналізу контрасту: корпусні (вивчення частотності використання контрастних структур у реальних текстах), експериментальні (тести на розпізнавання й реакцію), типологійні (міжмовні зіставлення). З’ясовано, що контраст слугує інструментом виокремлення інформаційно значущих елементів у висловленнях, структурування тексту, порушення очікувань та створення стилістичної напруги. На основі комплексного аналізу встановлено, що контраст виконує функцію концептуального зв’язку між рівнями мовної організації та рівнями інтерпретації світу. Перспектива досліджень полягає у поглибленому аналізі специфіки функціювання контрасту в різних типах дискурсу: художньому, науковому, публіцистичному, розмовному з урахуванням мовної, культурної та жанрової варіативності. Важливо також розширити корпусні й експериментальні підходи до виявлення статистичних закономірностей використання контрастивних структур у різних мовах і комунікативних ситуаціях.
МОДЕЛІ НАЦІОНАЛЬНОГО ЛІДЕРА У РОМАНАХ У ВІРШАХ Л. КОСТЕНКО
У статті визначено, що Ліна Костенко у своїх романах у віршах пропонує три концепти національних лідерів, які вона втілює через образи історичних осіб. Метою статті є проаналізувати ці образи, визначити їх провідні характеристики, назвати ті якості, які письменниця визначає у політичних діячах як несні, важливі. Одразу варто зауважити, що важливо говорити про концепт національного лідера, а не про історичний характер особи, яка згадується. Модель національного лідера формується письменницею відповідно до уявлень та ідеалів шістдесятників, а тому просякнута гуманізмом, національною свідомістю, високими ідеалами. Позитивним, національно орієнтованим лідером виступає в романах у віршах Л. Костенко Б. Хмельницький. Він уособлює всі чесноти та характеристики, які прагнули бачити у політичних діячах шістдесятники: піклується про державу, намагається думати про інтереси кожного громадянина, балансувати між політиком, якого цікавить загальна мета, та людиною, яка розуміє ціну такої загальної мети для звичайної людини. Окремо варто зауважити, що Хмельницького як ідеального політичного лідера, наділеного усіма можливими чеснотами Л. Костенко вписує в неідеальні умови реального життя, одночасно підкреслюючи думку, що не завжди проблеми держави та громадян пов’язані із недоліками політичного керманича. Варіантом позитивного національного лідера виступає Іван Богун, якого Л. Костенко змальовує як радикального політичного діяча, схильного до швидких рішень, дії тут і зараз, без врахування довгих перспектив, орієнтованого, у першу чергу, на власні, хоча й високі, цінності, а не загальні інтереси. Узгоджена взаємодія між Хмельницьким та Богуном як моделями політичних діячів виступає запорукою процвітання держави та народу. Протиставляється Б. Хмельницькому образ І. Вишневецького, який показаний як приклад негативного національного лідера. Він піклується виключно про власні фінансові та політичні інтереси, його не цікавить ні держава, ні народ, ні доля окремої людини.
ВИКОРИСТАННЯ МОВНОЇ ГРИ ТА ФРАЗЕОЛОГІЗМІВ У САТИРІ
Сатира поєднує гумор із критикою, часто за допомогою винахідливого оперування мовою та фразеологією. У статті з’ясовано, як мовна гра та фразеологічна креативність функціонують як інструменти критики й комічного ефекту в сучасному сатиричному дискурсі. На матеріалі британського сатиричного журналу Private Eye проаналізовано різновиди гри слів, такі як каламбури, алюзії та модифіковані ідіоми, за допомогою яких сатирики передають дисоціативне ставлення до об’єкта сатиричної критики і водночас створюють комічний ефект. Для дослідження використано стилістичні та прагматичні підходи, зокрема модель сатиричного дискурсу П. Сімпсона та Теорія Релевантності. У вступі окреслено ключові поняття й контекст попередніх досліджень. Для дослідження обрано тексти статей Private Eye за 2025 рік на суспільно-політичну тематику. Результати дослідження показали як сатирики поєднують реальні події з міфічними чи метафоричними, формуючи двошарове повідомлення. Дуальна структура сатири (прайм і діалектичний елемент) дає змогу «шифрувати» критику в гуморі, спонукаючи читача розв’язувати інконгруентності та робити висновки, які є когнітивно затратним процесом, проте він згодом винагороджується посиленим ком комунікативним ефектом. Встановлено, що ігрові модифікації ідіом, культурних відсилань і лексичної багатозначності не лише розважають, а й загострюють соціально-політичну критику. Така подвійна функція фразеологічної гри зміцнює солідарність між сатириком і реципієнтом сатири, водночас дистанціює обох від об’єкта сатиричного висміювання. У висновках підсумовано лінгвістичні та прагматичні механізми, завдяки яким мовна гра в сатирі сприяє формуванню сильнішого когнітивного ефекту в реципієнта сатири. Отримані результати підкреслюють визначальну роль фразеологічної креативності в персуазивній силі сатири та її значення для формування критичного публічного дискурсу.
ВИРАЖЕННЯ КУПІВЕЛЬНОГО НАМІРУ В АНГЛОМОВНОМУ РИТЕЙЛОВОМУ ДИСКУРСІ FACEBOOK
Соціальні медіа стали ключовими каналами комунікації у сфері роздрібної торгівлі, формуючи способи, якими споживачі виражають купівельний намір, а бренди реагують на ці сигнали. Розуміння механізмів комунікації купівельного наміру має значення як для лінгвістичних досліджень у галузі дискурсу та прагматики, так і для практики онлайн-ритейлу. Метою цього дослідження є аналіз способів вираження купівельного наміру та відповідей брендів в англомовному ритейловому дискурсі Facebook, зокрема у взаємодіях «споживач– бренд» на офіційній сторінці американського ритейлера Macy’s, мережі універсальних магазинів, відомої регулярними масштабними акціями. Дослідження розглядає синтаксичні конструкції, лексичний вибір і дискурсивні маркери у поєднанні з прагматичними функціями, зосереджуючись на тому, як покупці прямо декларують намір придбати товар, формулюють свої потреби й бажання, демонструють готовність до покупки. Використовуючи якісний дискурсивно-прагматичний підхід, виокремлено десять основних способів вираження купівельного наміру, що утворюють континуум від прямих заяв до непрямих, контекстно зумовлених сигналів. Результати дослідження свідчать, що покупці застосовують твердження про намір, емоційні висловлювання та вказівки на майбутні дії, які під впливом соціальних і ситуативних чинників передають різний ступінь категоричності, емоційності та зобов’язання. Відповіді бренду зазвичай віддзеркалюють тон повідомлення, підтверджують наявність товару або надають поради, що сприяє залученню аудиторії та позитивному споживчому досвіду. Такі чинники, як-от репутація бренду, сезонні знижки та характер взаємин «клієнт–бренд», впливають на спосіб вираження і на інтерпретацію купівельного наміру. Результати дослідження поглиблюють розуміння комунікаційної динаміки в онлайн-торгівлі та відкривають перспективи подальших досліджень впливу галузевої специфіки та особливостей платформи на реалізацію намірів у фактичні покупки.