Вісник Прикарпатського університету. Серія: Політологія
ПОЛІТИЧНА НАУКА І ОСВІТА СУЧАСНОЇ УКРАЇНИ: ЗДОБУТКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ КАРПАТСЬКОГО РЕГІОНУ (З НАГОДИ 25-ЛІТТЯ СПЕЦІАЛЬНОСТІ «ПОЛІТОЛОГІЯ» У КАРПАТСЬКОМУ НАЦІОНАЛЬНОМУ УНІВЕРСИТЕТІ ІМЕНІ ВАСИЛЯ СТЕФАНИКА)
У статті досліджується функціонування кафедри політичних наук факультету історії, політології і міжнародних відносин Карпатського національного університету імені Василя Стефаника як освітньо-наукового осередку, що формує професійні компетенції та політичну культуру здобувачів вищої освіти. Проаналізовано освітні стратегії, наукові програми та виховні практики кафедри, зокрема їхній вплив на розвиток критичного мислення, громадянської активності та міждисциплінарного підходу до вивчення політичних процесів. Особливу увагу приділена взаємозв’язку наукових досліджень і практичної підготовки майбутніх політичних експертів, ефективності міжнародної співпраці, а також ролі кафедри у консолідації демократичних цінностей і розвитку громадянського суспільства. На основі аналізу публікацій, конференцій та проєктів викладацького колективу зроблено висновок про те, що кафедра виступає не лише навчальною структурою, а й стратегічним інтелектуальним центром, що формує майбутніх лідерів у політичній, державній та медійній сферах України, зокрема Івано-Франківщини.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОЛІТИЧНІ РІШЕННЯ В ЦИФРОВУ ЕПОХУ: ВИКЛИКИ ТА МОЖЛИВОСТІ ДЛЯ ДЕРЖАВНИХ КОМУНІКАЦІЙ
У статті досліджуються особливості ухвалення політичних рішень у цифрову епоху та їхній вплив на систему державних комунікацій. Показано, що цифровізація є не лише технічним чинником модернізації управлінських процесів, а й політичним ресурсом, який забезпечує прозорість державної діяльності, підзвітність органів влади та якісну взаємодію з громадянами. На основі аналізу українського досвіду цифрової трансформації розглянуто ключові ініціативи, серед яких – цифрова платформа «Дія» як концепція «держава в смартфоні», система публічних закупівель Prozorro та інститут електронних петицій. Ці інструменти забезпечили нові формати комунікації між державою та суспільством, сприяли підвищенню рівня відкритості, інтерактивності та демократичної участі громадян. Окрему увагу приділено ролі державних комунікацій, які в умовах цифровізації реалізують традиційні функції – консервативну, координуючу, інтегративну, мобілізаційну та соціалізовану – у нових формах, що ґрунтуються на інформаційно-комунікаційних технологіях. Визначено основні виклики цифрової епохи для політичних рішень: інформаційні війни та дезінформація, цифровий популізм, інформаційне перевантаження та кібератаки на критичну інфраструктуру. Наголошено, що ці загрози підривають довіру до інституцій, спотворюють аналітичну базу для ухвалення рішень і можуть призвести до дестабілізації політичної системи. Зроблено висновок, що поєднання цифрових технологій із демократичними інституційними механізмами визначатиме якість політичного управління та легітимність влади у XXI столітті. Український досвід підтверджує: цифрові інструменти здатні створювати ефективні моделі взаємодії держави та суспільства, підвищувати прозорість і сприяти зміцненню довіри, проте водночас потребують формування державної стратегії цифрової стійкості та інформаційної безпеки.
ПСИХОЛОГІЧНІ КОМПОНЕНТИ ХАРИЗМИ ІМІДЖУ ПОЛІТИЧНОГО ЛІДЕРА
У цій статті розглядаються сучасні психологічні аспекти харизматичного лідерства. Харизма та імідж політичного лідера – це складні психологічні компоненти, які відіграють вирішальну роль в ефективності та впливі, який вони здійснюють на виборців. Вони нерозривно пов’язані та доповнюють один одного, формуючи загальний образ лідера в суспільстві. В інформаційну епоху психологічні методи формування політичного іміджу використовуються для створення образів харизматичних лідерів. Ці методи дають змогу створювати штучні образи політиків, які широко поширені серед громадян. Випромінювання харизматичних якостей має вирішальне значення для політичного лідерства. Хоча харизма може бути вродженою рисою, її прояв і вплив значною мірою залежать від того, як вона виражається через імідж. З іншого боку, ретельно створений імідж може посилити харизматичні якості лідера або навіть компенсувати їх відсутність, наділяючи його харизматичними характеристиками. Наприклад, ораторське мистецтво, компонент харизми, може бути посилене та виражене за допомогою витончених словесних образів. Імідж – це навмисно сконструйований образ людини, який впливає на сприйняття аудиторії. Він охоплює як об’єктивні характеристики, так і суб’єктивні інтерпретації. Харизма та імідж – це потужні інструменти психологічного впливу, які дають змогу політичним лідерам ефективно спілкуватися з виборцями, мобілізувати їх, формувати громадську думку та досягати політичних цілей. Формування харизматичної особистості передує формуванню іміджу харизматичного лідера. Щоб досягти політичного лідерства з харизматичною особистістю, потрібно діяти відповідно до політики сприйняття й активно використовувати психологічні методи.
БІДНІСТЬ ПРИМОРДІАЛІЗМУ ТА РЕЛЯТИВНІСТЬ КОНСТРУКТИВІЗМУ – ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ПІДХОДІВ ДО ДОСЛІДЖЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
У статті здійснено аналіз двох основних наукових підходів до дослідження національної ідентичності – примордіалізму та соціального конструктивізму. На основі класичних наукових праць іноземних учених Е. Шилза, К. Гірца, Б. Амбедкара, П. ван ден Берга, Дж. Д. Еллера і Р. М. Коґлана, П. Джеймса, П. Бергера, Т. Лукмана та сучасних українських дослідників М. Степика, М. Козловця та Н. Костенко показано, що примордіалізм, попри свій вплив на науковий дискурс середини ХХ ст., втратив пояснювальний потенціал через есенціалізм, апріорність та ірраціональність. Водночас соціальний конструктивізм відкрив ширші можливості для дослідження суті, чинників формування та соціально-політичної динаміки ідентичності, але виявив низку проблемних питань, зокрема щодо меж і механізмів конструювання, особливо в контексті формування політики ідентичності. Методологічну основу статті становлять порівняльний та історико-генетичний методи, дискурс-аналіз і елементи системного підходу. У підсумку обґрунтовано, що сучасні дослідження національної ідентичності потребують виходу за межі примордіалістських редукцій, уникнення конструктивістських релятивізацій та пошуку ефективних рішень для формування стійкої та ефективної державної політики у сфері утвердження національної ідентичності, а також у сфері інформаційної безпеки та національно-патріотичного виховання.
МІЖНАРОДНІ ПІДХОДИ ДО ЗАПОБІГАННЯ КОЛАБОРАЦІОНІЗМУ: УРОКИ ДЛЯ ЗМІЦНЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
В умовах повномасштабної агресії Російської Федерації проти України проблема колабораціонізму набула особливої гостроти, перетворившись на серйозну загрозу для внутрішньої стабільності, громадянської єдності та національної безпеки. Наявні підходи до запобігання колабораційній діяльності в українському правовому полі залишаються фрагментарними та переважно репресивними, тоді як міжнародний досвід засвідчує необхідність комплексного підходу, що поєднує правові, інституційні, інформаційні та гуманітарні інструменти. У зв’язку із цим виникає потреба в критичному аналізі зарубіжних практик для формування збалансованої та ефективної моделі протидії колабораціонізму в Україні. Мета. Метою дослідження було проаналізувати міжнародні підходи до запобігання колабораціонізму, виявити їх сильні сторони й обмеження, а також сформулювати на основі цього практичні рекомендації щодо вдосконалення державної політики України у сфері національної безпеки. Методи. У процесі дослідження було використано сукупність загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема: системний аналіз – для вивчення нормативно-правових механізмів протидії колабораціонізму; компаративний метод – для зіставлення підходів різних країн (Франції, Ізраїлю, Естонії, Південної Кореї); інституційний аналіз – для оцінки ефективності залучених суб’єктів державної політики; контент-аналіз – для аналізу інформаційної складової колабораціонізму. Результати. Під час дослідження було з’ясовано, що ефективна протидія колабораціонізму в міжнародній практиці ґрунтується на поєднанні превентивних заходів, правової визначеності у формулюванні складів злочинів, прозорих процедур притягнення до відповідальності та програм реінтеграції. Визначено, що критичними чинниками для підвищення стійкості держави є інформаційна безпека, розвиток патріотичної свідомості, а також створення аналітичної інфраструктури для виявлення загроз. Сформульовано рекомендації щодо адаптації міжнародного досвіду в українську політику, включно з потребою оновлення законодавства, розвитку освітньо-просвітницьких програм і посилення інформаційного суверенітету. Висновки. Колабораціонізм є складною соціально-правовою категорією, що потребує системного осмислення в контексті сучасних безпекових викликів. Україна має потенціал для формування ефективної політики протидії цьому явищу, однак для цього необхідна гармонізація нормативно-правової бази, посилення інституційної спроможності, а також упровадження міждисциплінарних підходів із залученням кращих міжнародних практик. Перспективи подальших досліджень полягають у глибшому аналізі практичної реалізації запропонованих заходів та їх впливу на рівень національної безпеки в коротко- та середньостроковій перспективі.
ІНФОРМАЦІЙНА БЕЗПЕКА УКРАЇНИ В УМОВАХ ДЕЗІНФОРМАЦІЙНОГО ВПЛИВУ: ЗАГРОЗИ, ВИКЛИКИ, МЕХАНІЗМИ РЕАГУВАННЯ
У статті розглянуто проблематику забезпечення інформаційної безпеки України в умовах посилення дезінформаційного впливу. Дезінформація використовується з метою дестабілізації внутрішньої ситуації, послаблення довіри до державної влади, маніпуляції громадською думкою та створення сприятливого середовища для зовнішнього впливу. Увагу зосереджено на дослідженні національних і міжнародних підходів до формування системи реагування на дезінформаційні впливи, включно з правовими, інституційними та технологічними інструментами. Окремо розглянуто роль державної інформаційної політики та діяльності органів, відповідальних за захист інформаційного простору. Здійснено аналіз чинного нормативно-правового забезпечення інформаційної безпеки України та виявлено його сильні й слабкі сторони. Запропоновано низку рекомендацій щодо вдосконалення національної стратегії протидії дезінформації, зокрема через розвиток стратегічних комунікацій, підвищення рівня медіаграмотності населення, впровадження цифрової гігієни та налагодження ефективного міжвідомчого та міжнародного співробітництва.
ЕВОЛЮЦІЯ МАНІПУЛЯТИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ПАРЛАМЕНТСЬКИХ ВИБОРЧИХ ПРОЦЕСАХ: ВИКЛИКИ ДЛЯ ДЕМОКРАТІЇ
Стаття аналізує еволюцію маніпулятивних технологій у парламентських виборчих процесах та їхній вплив на демократичні інститути. Дослідження простежує трансформацію методів політичного впливу: від традиційних форм пропаганди, як-от друковані агітації, радіо- та телевізійні ефіри, до сучасних цифрових інструментів, зокрема таргетованої реклами, автоматизованих ботів, тролінгу, штучного інтелекту, глибоких фейків і гіпернадзорів. Показано, що у XXI столітті дезінформаційні кампанії набули промислового масштабу, залучаючи ресурси соціальних мереж, політичних консультантів та іноді зовнішні впливи. Ці методи підривають довіру до виборчих процесів, посилюють суспільну поляризацію та загрожують легітимності демократичних процедур. Особлива увага приділяється механізмам впливу, зокрема використанню емоційних апеляцій (страх, гнів, гордість), мікротаргетингу на основі великих даних, а також створенню маніпулятивних наративів і символіки. Стаття розглядає ключові приклади, а саме виборчі кампанії 2016 року (Brexit, вибори в США) та український контекст (вибори 2019 року), де дезінформаційні атаки поєднували внутрішні й зовнішні чинники. Зазначається, що сучасні технології, зокрема штучний інтелект, значно підвищують ефективність маніпуляцій, створюючи нові виклики, як-от deepfake-відео й алгоритмічне керування поведінкою (гіпернадзори), що загрожують автономії виборців. Аргументується необхідність нових підходів до регулювання, зокрема посилення прозорості політичної реклами, впровадження медіаграмотності й оновлення законодавства. В Україні з урахуванням досвіду інформаційної війни акцент робиться на протидії гібридним загрозам і зміцненні інституційної стійкості. Дослідження систематизує типи маніпулятивних технологій за історичними періодами та механізмами впливу, пропонуючи узагальнення для розробки ефективних стратегій протидії. Робота підкреслює, що збереження демократичних цінностей у цифрову епоху потребує швидкої адаптації до технологічних змін, включно зі створенням правових і суспільних бар’єрів проти інформаційних зловживань.
ФОРМУВАННЯ ДЕРЖАВНОЇ ІНФОРМАЦІЙНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ В УМОВАХ НАБЛИЖЕННЯ ДО ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
У статті розглянуто формування державної інформаційної політики України в умовах наближення до Європейського Союзу. Виділено основні напрямки, що потребують додаткової уваги, досліджено вплив війни на формування державної інформаційної політики. Інформаційна політика України є однією з ключових в реалізації євроінтеграційного курсу України, оскільки весь процес інтеграції України до систем Європейського Союзу супроводжується адаптацією національної інформаційної політики до європейських норм і стандартів, імплементацією правової бази ЄС до вітчизняного законодавства, тому особливу увагу приділено особливостям її реалізації в умовах європейської інтеграції, враховуючи виклики, з якими зіткнулася країна.
ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОДІЇ ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ ТА МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ ЗА УМОВ ТРАНЗИТУ
У цій статті досліджуються особливості взаємодії місцевих органів державної влади й органів місцевого самоврядування в Україні на сучасному етапі державотворення. З’ясовано, що ключовим чинником трансформації цієї взаємодії стала реформа децентралізації, яка суттєво розширила повноваження територіальних громад у сфері фінансового забезпечення, управління земельними ресурсами й організації публічних послуг. Водночас зберігається інституційна подвійність на рівні областей і районів, де одночасно функціонують місцеві державні адміністрації та представницькі органи самоврядування, що зумовлює конкуренцію повноважень і певні управлінські колізії. У статті наголошується на позитивних тенденціях після втілення в життя реформи децентралізації влади, які полягають у зростанні фінансової самостійності громад, поширенні міжмуніципального співробітництва, розвитку інституту старост, а також упровадженні цифрових інструментів управління. Попри це, реформа децентралізації влади не відбулася в повній мірі, оскільки й надалі залишається досить впливовим інститут місцевих державних адміністрацій щодо органів місцевого самоврядування, який мав би бути замінений на префектури з функціями нагляду, а не безпосереднього впливу на місцях. У статті окремо зазначені як позитивні зміни у втіленні реформи децентралізації влади, зокрема в частині зміни повноважень що стосуються розширення функцій органів місцевого самоврядування, так і ряд недоліків, які варто врахувати уповноваженим особам для її повної, а не часткової реалізації. Загалом вказується, що в перспективі визначальними завданнями залишаються завершення адміністративно-територіальної реформи, впровадження префектурної моделі з акцентом на контрольні функції державних представників, а також формування нової моделі партнерства між державою та місцевим самоврядуванням.
ЕВОЛЮЦІЯ КОНЦЕПТУ МИРУ В МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ У ПОЛІТИЧНІЙ ДУМЦІ ВІД СТАРОДАВНЬОГО СВІТУ ДО НОВОГО ЧАСУ
Мир є основоположною цінністю людської цивілізації і становив предмет осмислення теоретиків політичних учень і міжнародних відносин. Протягом століть концепт миру зазнав значної еволюції. Староєврейське salom, грецьке eirene та латинське pax спочатку означали нормальний стан речей, суспільну справедливість, свободу і гармонію. Середньовічне християнство (Ф. Аквінський), визнаючи божественне походження держав, проповідувало сакралізацію війн. У пізньому Середньовіччі стимулом для зацікавлення проблемами миру став тиск із боку ісламської цивілізації та необхідність припинення міжусобиць між християнськими державами. У період Просвітництва (Т. Гоббс) суспільний договір розглядався як інструмент подолання «війни всіх проти всіх» і встановлення держави як гаранта миру. Німецький філософ І. Кант висунув концепцію «вічного миру», яка передбачала методами встановлення загального миру формування ідеального устрою та створення федерації держав. У ХІХ ст. сформувалися три основні напрями аналізу війни: «пацифізм», «апологетика» і «плюралізм». Прихильники пацифізму вважали, що війна несе величезні страждання людству й повинна бути відкинена соціальною практикою. Апологети війни, будучи представниками соціал-дарвінізму, стверджували, що боротьба за виживання характерна для людського суспільства, що знаходить свій найвищий прояв у війні. Прихильники плюралістичного напряму, які належали до різних суспільно-політичних течій – від еволюціонізму до марксизму, – визнаючи позитивну роль війн у минулому, передбачали її відмирання як пережитку варварства. Політичний ідеалізм В. Вільсона передбачав право народів на самовизначення та залежність миру між державами від способу організації міжнародних відносин і створення міжнародної організації, відповідальної за мир, та прийняття програми роззброєння. Концепт миру на початку ХХ ст. сприймався як відсутність війни, зосереджувався на окремих умовах розв’язання міжнародних протиріч і не перейшов у фазу наукового дослідження.
ПОЛІТИКО-ПРАВОВІ СТРАТЕГІЇ СПРИЯННЯ ГОРИЗОНТАЛЬНИМ ПРАКТИКАМ У ГРОМАДЯНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ УКРАЇНИ
У статті здійснено аналіз політико-правових стратегій сприяння розвитку горизонтальних практик в Україні як ключового індикатора демократичного поступу й інституційної зрілості громадянського суспільства. Розглядаються основні правові механізми підтримки горизонтальної взаємодії, включно з нормативною базою, інституційними інструментами та політичними ініціативами, які покликані зміцнити роль недержавних форм самоорганізації. Особливу увагу приділено визначенню викликів, з якими стикається держава у процесі реалізації таких стратегій: фрагментованість правового забезпечення, слабка міжсекторна координація, обмеженість ресурсів та інерційність бюрократичного апарату. У дослідженні також окреслено сучасний стан горизонтальних практик Україні, проаналізовано приклади успішної мобілізації громад, ініціатив знизу й альтернативних форм політичної участі. На основі цього запропоновано напрями вдосконалення політико-правового підходу, зокрема через посилення інституційної підтримки, розвиток правової культури та інтеграцію горизонтальних механізмів у державну політику.
ЗЛОВЖИВАННЯ ОБМЕЖЕННЯМИ ПРАВ І СВОБОД ЛЮДИНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ЗАГРОЗИ ТА НАСЛІДКИ ДЛЯ ДЕМОКРАТИЧНОГО УСТРОЮ
Правовий режим воєнного стану має безпосередній та значний вплив на функціонування демократичних інституцій в Україні, зокрема на реалізацію прав і свобод людини та громадянина. Розуміння цього є важливим як для дослідження специфіки політичних процесів в умовах воєнного лихоліття, так і перспектив зміцнення демократичних засад у повоєнній Україні, а тому актуальним, науково й практично вагомим. Метою статті є дослідження особливостей реалізації громадянами конституційних прав і свобод в умовах воєнного стану, правових засад їх обмеження, ймовірних і реальних спроб зловживання владою із цією метою та їх наслідків для сьогодення й майбутнього демократичного устрою держави. Використано загальнонаукові та спеціальні політологічні методи, порівняльно-правовий метод дав змогу з’ясувати засадничі положення Конституції України щодо гарантій і обмеження прав і свобод людини та громадянина, їх конкретизацію у чинних законодавчих актах, особливості застосування в умовах воєнного стану та неприпустимість зловживання. Аналізуються правові підстави та політичні мотиви запровадження воєнного стану в Україні. Наведені факти обмежень прав особи в умовах повномасштабної агресії РФ, висловлені міркування щодо доцільності застосування обмежень політичних прав, права на інформацію і права на свободу пересування. Акцентується увага на неоднозначному ставленні політикуму та громадян до запровадження воєнного стану у 2018, 2022–2025 рр. Наголошується на неприпустимості зловживання органами державної влади своїми повноваженнями з метою обмеження цих прав, на маніпулятивному характері обґрунтування їх потреби чи заперечення в політичному дискурсі. Доведено, що чинне законодавство України закріплює основи загального функціонування правового режиму воєнного стану; встановлені законодавством України обмеження щодо реалізації конституційних обмежень громадян, на наш погляд, є достатньо вичерпними, а їх розширення – недоцільним. Будь-які зловживання цими обмеженнями чи спроби таких дій, безсумнівно, є загрозою засадам демократичною устрою, національній безпеці держави, а тому є неприпустимими. На це має бути спрямована діяльність численних політичних партій та інших громадських об’єднань, органів державної влади й органів місцевого самоврядування.
ІНСТРУМЕНТИ ЕЛЕКТРОННОЇ ДЕМОКРАТІЇ В ІВАНО-ФРАНКІВСЬКІЙ МІСЬКІЙ ГРОМАДІ: СОЦІАЛЬНІ ПРАКТИКИ ТА УМОВИ ЕФЕКТИВНОСТІ
У статті аналізується суть, види та механізми використання інструментів електронної демократії в Івано-Франківській міській громаді, зокрема бюджету участі й електронних петицій. Розглядаються соціальні практики й особливості реалізації можливостей е-демократії. Систематизовано досвід використання відповідних інструментів для вирішення визначальних проблем міста та підвищення громадянської активності мешканців. Показано можливості впливу комунікаційної активності на ухвалення політичних рішень на місцевому рівні. Окреслюється вплив російсько-української війни на характер використання та визначення завдань інструментів е-демократії. Виділено критерії та механізми підвищення ефективності реалізації практик е-демократії на місцевому рівні.
СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ ДЖЕРЕЛА ВИВЧЕННЯ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ (НА ПРИКЛАДІ КРИМІНАЛЬНОЇ СПРАВИ СЕСТРИ ІВАННИ (РОМАННИ КОЗУБ) ЗГРОМАДЖЕННЯ СЕСТЕР СЛУЖЕБНИЦЬ НЕПОРОЧНОЇ ДІВИ МАРІЇ)
У науковій статті автори аналізують кримінальну справу запроваджену радянськими спецслужбами 1949 р. на сестру Іванну (в миру Романну Козуб) Згромадження Сестер Служебниць Непорочної Діви Марії. Автори констатують, що нині свідчення про цю релігійну діячку є фрагментарними, у науковий вжиток уведено окремі матеріали з історії цього Згромадження. Автори статті прагнуть визначити ступінь інформативності цієї кримінальної справи як першоджерела в контексті вивчення тем із дисципліни «Громадянська освіта» в закладах загальної середньої освіти. Автори вважають, що запропонований матеріал може бути корисним у закладах загальної середньої освіти, виокремлюючи концептуальну тезу, що держава формується як один з інститутів суспільства, який покликаний забезпечити подальший його розвиток, безпеку та стабільність. Таким чином, дотримання, гарантування та захист прав і свобод людини насамперед залежать від держави.
АНТИКОРУПЦІЙНІ СТРАТЕГІЇ ЄВРОПЕЙСЬКИХ ІНСТИТУЦІЙ ТА МІЖНАРОДНИХ ОРГАНІЗАЦІЙ
У статті розглядається проблема корупції як однієї з ключових загроз глобальному й регіональному розвитку у XXI столітті. Аналізуються її причини, форми та наслідки у сучасному світі. Визначено виклики, з якими стикаються держави та інші суб’єкти міжнародних відносин в антикорупційній боротьбі. Проаналізовано роль міжнародних організацій (як урядових, так і неурядових) у сфері запобігання та протидії корупції. Охарактеризовано міжнародні антикорупційні стандарти. Розглянуто механізми та технології боротьби з корупцією. Наголошено на ефективності антикорупційних стратегій у діяльності ООН, ЄС, GRECO, Ради Європи, ОЕСР, неурядових організацій. Обґрунтовано визначальну роль консолідованої міжнародної співпраці у протидії та запобіганню корупції. Досліджуються антикорупційні стратегії європейських інституцій та міжнародних і регіональних організацій як комплекс заходів, спрямованих на запобігання корупційним практикам та зміцнення міжнародної співпраці у протидії корупції на регіональному, національному та глобальному рівнях. Проаналізовано антикорупційну політику Європейського Союзу, основних інституцій ЄС, міжнародних організацій. Окреслено спектр антикорупційних технологій. Проаналізовано ефективні міжнародні механізми та інструменти протидії корупції. Акцентується увага на значенні транспарентності, підзвітності, правової відповідальності та консолідованої міжнародної співпраці як ключових факторів ефективної боротьби з корупцією на глобальному, регіональному та національному рівнях.
ТЕРИТОРІЯ ЯК ПОЛІТИЧНА КАТЕГОРІЯ: ГЕНЕЗА, ТРАНСФОРМАЦІЯ ТА СУЧАСНІ ВИКЛИКИ
Статтю присвячено аналізу еволюції поняття «територія» як фундаментальної категорії політичної науки. Від початкових уявлень про територію як простір виживання й ресурсу для ранніх спільнот до класичної вестфальської моделі територіального суверенітету, вона поступово трансформувалася у ключову політичну категорію, що визначає архітектуру міжнародного порядку. Досліджено, як територія переосмислюється в умовах сучасних гібридних конфліктів, де боротьба ведеться одночасно у фізичному, інформаційному та кібернетичному просторах. Стаття доводить, що сучасне розуміння території виходить далеко за межі географічних і правових дефініцій. Вона перетворюється на політичний конструкт, який поєднує суверенітет, ідентичність, безпеку та глобальні мережеві взаємодії.
ТЕОРЕТИЧНИЙ ВИМІР ТРАНСФОРМАЦІЇ МІЖНАРОДНОЇ БЕЗПЕКИ В УМОВАХ ПОЛІЦЕНТРИЧНОСТІ ГЛОБАЛЬНОГО ПОРЯДКУ
У статті здійснено комплексний аналіз сучасних теоретичних концептів міжнародної безпеки в контексті поліцентричної трансформації глобального порядку. Розглянуто основні теоретичні моделі безпекового порядку: світову політію, однополярну, багатополярну, регіонально-однополярну, уніполярну, синергетичну та інституціонально-комплексну з урахуванням змін у структурі міжнародних відносин, посилення ролі недержавних акторів та кризи традиційних міжурядових організацій. Особливу увагу приділено підходам, які виходять за межі державоцентризму та пропонують нові аналітичні рамки для вивчення безпеки у глобалізованому та взаємозалежному світі.
ОСВІТНІ МЕХАНІЗМИ СУСПІЛЬНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ РОМСЬКОЇ ЕТНІЧНОЇ ГРУПИ У КРАЇНАХ ВИШЕГРАДСЬКОЇ ЧЕТВІРКИ
У статті здійснено аналіз та порівняння освітніх механізмів суспільної інтеграції ромів у країнах Вишеградської четвірки. Суспільна інтеграція є важливою для всіх груп населення задля забезпечення стабільності та розвитку як на мікро-, так і на макрорівні функціонування держави. Національні та етнічні меншини часто в суспільстві виступають додатковим містком, можливостями, а водночас каменем спотикання у контексті гармонійного співіснування, співпраці тощо. Національні меншини та етнічні групи є тим аспектом суспільного функціонування, на який значну увагу звертають Рада Європи та Європейський Союз, намагаючись утілювати у різних контекстах свій девіз та один з основних принципів – єдність у різноманітності. Водночас проблематика національних та етнічних меншин є однією з найзатребуваніших тем сучасних наукових досліджень та управлінських практик. Розвинені демократичні держави, у тому числі європейські країни різних регіонів, мають власні особливості формування та реалізації моделей політики щодо національних меншин та етнічних груп залежно від етнічної структури населення, особливостей етнонаціональних відносин та викликів, державних інтересів. Не є винятком і країни Вишеградської четвірки, які розробили та імплементують власні управлінські практики у сфері етнополітики, у тому числі щодо освіти, культурних особливостей меншин, їх громадсько-політичної участі тощо. Ці механізми повною мірою поширюються на представників ромської етнічної групи.
ЕВОЛЮЦІЯ ПОЛІТИКО-ПРАВОВИХ МЕХАНІЗМІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СОЦІАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ В УКРАЇНІ
У статті здійснено комплексний аналіз еволюції системи соціальної безпеки в Україні як одного з ключових елементів національної безпеки. Розкрито сутність соціальної безпеки як цілісного механізму захисту життєво важливих інтересів громадян у сфері соціального захисту, зайнятості, охорони здоров’я, пенсійного забезпечення та підтримки соціально уразливих категорій населення. Визначено, що соціальна безпека в умовах гібридних викликів, збройної агресії проти України, економічної нестабільності та загострення гуманітарної ситуації набуває особливої актуальності. Проаналізовано сучасні правові механізми забезпечення соціальної безпеки, зокрема нормативно-правову базу, державні програми соціального захисту, політику у сфері праці та зайнятості, а також заходи з протидії бідності та соціальному відчуженню. Окрему увагу приділено проблемам, які стоять перед українською системою соціального захисту у зв’язку з війною: внутрішнє переміщення населення, зростання кількості осіб, які потребують допомоги, зниження трудової активності, зменшення фінансових ресурсів держави. Показано, що нинішні виклики вимагають не лише оперативного реагування, а й стратегічного переосмислення концептуальних підходів до формування соціальної політики. Розглянуто перспективи посилення соціальної стійкості держави, удосконалення законодавчої бази, діджиталізації соціальних послуг та формування партнерств між державою, громадянським суспільством і міжнародними організаціями. Обґрунтовано необхідність інтеграції соціальної безпеки до загального дискурсу безпекової політики та запропоновано рекомендації щодо побудови більш гнучкої, ефективної та людиноцентричної моделі соціального захисту в Україні в умовах тривалого кризового стану.
ДИЛЕМА ОБМЕЖЕНОГО СУВЕРЕНІТЕТУ ЯК ВИКЛИК МІЖНАРОДНОМУ РЕГУЛЮВАННЮ ЗАМОРОЖЕНИХ КОНФЛІКТІВ
Статтю присвячено дослідженню феномену обмеженого суверенітету як ключового виклику в урегулюванні заморожених конфліктів на пострадянському просторі. Автори аналізують поняття суверенітету крізь призму міжнародного права та теорій міжнародних відносин, наголошуючи на відмінності між формальною владою та ефективним контролем, що зумовлює існування «зон обмеженої державності». Особливу увагу приділено грузинському кейсу, де міжнародна медіація, зокрема через угоди 1992 та 1994 рр., інституціоналізувала політичне неврегулювання й закріпила патерн патової ситуації. У статті показано, як миротворчі втручання попри намір стабілізації створюють умови для збереження конфлікту, надаючи сторонам ресурси та легітимність, водночас посилюючи залежність від зовнішніх акторів. Аналізуються рішення ООН, ЄС та СНД, які, фактично легітимізуючи російську військову присутність, сприяли закріпленню «сірих зон» на території Грузії. Автори підкреслюють суперечливу роль ЄС та США, які декларували підтримку суверенітету Грузії, але на практиці демонстрували поступки Москві задля уникнення конфронтації. Особливу увагу приділено «Плану Медвєдєва – Саркозі» 2008 р., що припинив гарячу фазу війни, але не був ратифікований і залишив конфлікт юридично неврегульованим. Зроблено висновок, що відсутність дієвих механізмів контролю за виконанням домовленостей, розбіжності між позиціями міжнародних інституцій та толерування участі держави-патрона у миротворчих процесах створюють умови для стійкого обмеження суверенітету. Це ставить під сумнів ефективність сучасної архітектури міжнародної безпеки в урегулюванні заморожених конфліктів та вимагає вироблення нових підходів до забезпечення територіальної цілісності держав.
ЄВРОПЕЙСЬКА БЕЗПЕКА В КОНТЕКСТІ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ: ГЛОБАЛЬНИЙ І РЕГІОНАЛЬНИЙ ВИМІРИ
У статті здійснено комплексний аналіз трансформаційного впливу російсько-української війни на функціонування ключових міжнародних інституцій безпеки та представлено авторське бачення перспектив формування оновленої моделі системи міжнародних відносин у постконфліктний період. Повномасштабне військове вторгнення Російської Федерації в Україну в 2022 р. виявило низку системних уразливостей глобальних і регіональних безпекових структур, зокрема їхню обмежену здатність оперативно реагувати на акти агресії, ефективно забезпечувати колективну безпеку та стримувати порушення міжнародного права. У фокусі дослідження перебувають такі міжнародні організації, як Організація Об’єднаних Націй, Організація з безпеки і співробітництва в Європі, НАТО та Європейський Союз. Аналізується їхня реакція на виклики, породжені повномасштабним конфліктом, із погляду ефективності дій, швидкості прийняття рішень, проявів міжнародної солідарності та здатності до інституційної адаптації в умовах затяжної війни. Особливу увагу приділено визначенню функціональної ролі міжнародних інституцій у контексті надання Україні підтримки, зокрема безпекових гарантій, гуманітарної та військової допомоги, правового засудження агресора та закріплення принципу відповідальності за воєнні злочини. Дослідження засвідчує необхідність кардинального перегляду існуючих підходів до архітектури міжнародної безпеки та політико-правових механізмів гарантування суверенітету, територіальної цілісності та політичної незалежності держав. Війна в Україні стала критичним каталізатором, що не лише продемонстрував глибоку кризу традиційної системи стримування агресії, а й актуалізував питання переосмислення міжнародного права, оновлення безпекових форматів і створення нових коаліцій на основі цінностей. У підсумку окреслено концептуальні орієнтири можливої еволюції міжнародних відносин, що повинні враховувати зростаючу роль гібридних загроз, нестабільність геополітичного середовища та потребу в посиленні колективної відповідальності міжнародної спільноти за збереження миру, стабільності та правопорядку у світі.
ГЛОБАЛЬНИЙ СТАНДАРТ АВТОРИЗАЦІЇ ТА УКРАЇНСЬКА ДЕРЖАВНА ІНФРАСТРУКТУРА: ОГЛЯД, ВИКЛИКИ, МОЖЛИВОСТІ
Стаття висвітлює компонент Diia OAuth інтегрованої системи електронної ідентифікації України (ID.GOV.UA) як один із ключових вузлів, необхідних для практичної реалізації концепції «Government as a Platform» (Тім О’Райлі) [5]. Ця концепція передбачає, що держава концентрується на створенні базової цифрової інфраструктури: відкритих реєстрів, стандартизованих API та сервісів електронної ідентифікації, натомість екосистема приватних і громадських розробників будує кінцеві застосунки для громадян. Центральну увагу приділено Diia OAuth, який слугує державним API-шлюзом для безпечної автентифікації та авторизації користувачів, відкриваючи розробникам можливість інтегрувати перевірені ідентифікаційні дані у власні цифрові послуги. Результати підтверджують, що Diia OAuth, залишаючись сумісною з базовою логікою authorization code flow протоколу OAuth 2.0, одночасно враховує локальні правові та архітектурні вимоги. Водночас відсутність параметра scope у національній імплементації викликає занепокоєння, адже саме він забезпечує гнучке розмежування прав доступу та надає авторизації більшу глибину, а не зводить процес лише до автентифікації. Використання світових стандартів формує відкрите середовище, у якому приватний сектор може створювати інноваційні цифрові послуги, що підвищуватимуть ефективність публічних сервісів і сприятимуть технологічному прогресу, зокрема у такій сфері, як електронне голосування. Практична цінність полягає у формулюванні рекомендацій щодо подальшої стандартизації державних API та підтримки екосистеми приватних розробників. Окрему увагу приділено трирівневій моделі довіри, що поєднує технічну стійкість протоколу з юридичною значущістю ідентифікаційних даних.
МЕХАНІЗМИ ТА ФОРМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ В УМОВАХ КРИЗИ
У статті з’ясовано суть поняття «інформаційна безпека». Узагальнено погляди науковців на суть даного поняття та особливості соціальної безпеки на державному та регіональному рівнях. Розглянуто важливість належного забезпечення захисту інформаційного простору в умовах кризи та війни. Розглянуто питання механізмів та форм забезпечення інформаційної безпеки в умовах кризи. Проблема інформаційної безпеки є надзвичайно важливою та потребує першочергової уваги. Метою статті є визначення та характеристика механізмів і форм забезпечення інформаційної безпеки в умовах воєнно-політичного конфлікту.
СПІЛКУВАННЯ ПОЛІТИЧНИХ ПАРТІЙ ІЗ ВИБОРЦЯМИ В РЕГІОНАХ: РОЛЬ ЗАСОБІВ МАСОВОЇ КОМУНІКАЦІЇ
Статтю присвячено дослідженню взаємодії політичних партій із виборцями в регіонах та ролі засобів масової комунікації у цьому процесі. Участь політичних партій у політичному процесі невід’ємно пов’язана з необхідністю комунікувати безпосередньо з виборцями на місцях. Для цього використовуються різного роду засоби комунікації. Повний і всебічний виклад основних позицій політичної партії з урахуванням потреб виборців є основою у боротьбі політичної партії за місце в парламенті. Діяльність політичних партій спрямована на підтримку політичної стабільності та іміджу партії, тому спілкування політичних партій із виборцями не обмежується лише передвиборними обіцянками, а включає в себе і післявиборчі взаємодії з громадянами та залучення їх до діяльності партії. Важливим у цьому є підтримання зворотного зв’язку з виборцями та адаптація політики партії до змін у суспільстві та економіці.
ОСОБЛИВОСТІ ФУНКЦІОНУВАННЯ ІНСТИТУЦІЙ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА У ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАДАХ (ДОСВІД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
У статті розглянуто моделі ефективної діяльності інституцій громадянського суспільства у територіальних громадах на прикладі Івано-Франківської області. Проаналізовано специфіку діяльності громадських організацій, волонтерських ініціатив і політичних партій у контексті децентралізаційних процесів, а також їхню роль у забезпеченні соціальної згуртованості, прозорості управління та демократичного розвитку громад. За допомогою статистичного аналізу висвітлено структуру громадського сектору та партійної активності на місцевому рівні, що дає змогу виявити закономірності та проблемні зони. Окрему увагу приділено діяльності волонтерських організацій як важливих агентів суспільної мобілізації та солідарності, зокрема в умовах кризових викликів. Особливий акцент зроблено на ефективних підходах до організації роботи інституцій громадянського суспільства, прикладах найуспішніших практик у громадах Прикарпаття, а також рекомендаціях для підвищення ефективності взаємодії між громадськістю та місцевим самоврядуванням. Такий комплексний підхід дає змогу не лише діагностувати поточний стан, а й окреслити перспективні напрями розвитку місцевих громад через посилення громадянської участі. Представлено приклади успішних практик взаємодії громадського сектору з місцевою владою, а також охарактеризовано чинники, що впливають на ефективність і сталість громадських ініціатив, включаючи цифровізацію, інституційну спроможність та інклюзивність. Узагальнено рекомендації для підвищення результативності співпраці між органами місцевого самоврядування та інституціями громадянського суспільства з метою сталого розвитку територіальних громад.
МІСЦЕВИЙ ПРИКОРДОННИЙ РУХ ТА ПРИКОРДОННА БЕЗПЕКА В УМОВАХ ВІЙНИ В УКРАЇНІ
Польсько-український кордон як зовнішній кордон Європейського Союзу та Шенгенської зони відіграє ключову роль у забезпеченні безпеки та сприянні соціально-економічному обміну між двома країнами. У статті представлено сучасний стан пунктів пропуску через кордон та системи місцевого прикордонного руху (МПР) з особливим акцентом на 2023 р. Дослідження аналізує кількість і розташування пунктів пропуску, їхню пропускну спроможність та динаміку транскордонних переміщень. На основі даних Головного управління Прикордонної служби Польщі та Статистичного управління Польщі здійснено порівняння руху на українському кордоні з іншими зовнішніми ділянками кордону Польщі (з Білоруссю та Росією). Результати свідчать, що, незважаючи на триваючу модернізацію прикордонної інфраструктури, кількість пунктів пропуску залишається недостатньою, що призводить до надмірного скупчення, довгих черг та втрат часу. У дослідженні також підкреслено зростаюче значення МПР як інструменту, що підтримує повсякденну мобільність жителів прикордоння та соціально-економічний розвиток регіону.
ІМІДЖЕВІ ТА РЕПУТАЦІЙНІ ВИКЛИКИ В ПЕРІОД ВОЄННОГО СТАНУ
У статті проаналізовано іміджеві та репутаційні виклики, з якими стикається Україна в умовах повномасштабної збройної агресії та воєнного стану. Окупація частини територій, гуманітарна криза, порушення міжнародного права та постійна загроза безпеці не лише ускладнили процес міжнародного позиціонування України, а й поставили перед державою необхідність оперативного реагування на кризові виклики у сфері інформаційної політики. Водночас український досвід доводить, що навіть у кризовій ситуації можна не лише зберігати, а й розвивати позитивний імідж і репутацію за умови виваженої інформаційної стратегії та ефективної зовнішньої комунікації. У центрі уваги дослідження – ключові чинники, що визначають зовнішнє сприйняття України в міжнародному середовищі. Серед них особливої ваги набувають інформаційні загрози, політична турбулентність, а також стратегічна уразливість, зумовлена як воєнними, так і внутрішніми соціально-політичними процесами. У межах аналізу виокремлено основні напрями, що потребують додаткового державного регулювання та стратегічного переосмислення. Особливу увагу приділено інформаційному супроводу зовнішньої політики, який передбачає не лише реакцію на загрози, а й проактивне формування позитивних смислів, що асоціюються з Україною: стійкість, свобода, демократія, культурна самобутність, технологічний розвиток.
ВІЧЕВІ АКЦІЇ ЯК ПРОЯВ БЕЗПОСЕРЕДНЬОЇ ДЕМОКРАТІЇ УКРАЇНСЬКОГО НАСЕЛЕННЯ ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЕЛЬ (1923–1939 РР.)
У статті розглядається феномен вічевих акцій як прояв безпосередньої демократії у політичному та громадянському житті українського населення західноукраїнських земель у 1923–1939 рр. Проаналізовано історичні умови, у яких українці були позбавлені власної державності та перебували під владою Польщі, Румунії та Чехословаччини. Показано, що вічеві акції стали важливим інструментом самоорганізації населення, засобом політичної мобілізації, формою протесту проти національного гноблення і способом вираження загальнонародної волі. Особливу увагу приділено ролі політичних партій (УРП, УНДО), реакції польської влади (зокрема, «пацифікації» 1930 р.), а також участі населення у вічах, присвячених Голодомору 1932–1933 рр. Наголошено, що віча виконували не лише політичну, а й виховну функцію, формуючи національну свідомість та утверджуючи демократичні традиції.
ВЗАЄМОДІЯ ПОЛІТИЧНИХ ПАРТІЙ, ОРГАНІВ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ ТА ГРОМАДЯН У ПРОЦЕСІ ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ: РЕГІОНАЛЬНИЙ ВИМІР
У статті досліджується особливість взаємодії політичних партій та органів місцевого самоврядування в умовах децентралізації в Україні. Упродовж останнього десятиліття в Україні реалізовується масштабна реформа децентралізації, яка передбачає передачу значних повноважень і ресурсів на місця. У такій трансформації системи управління значну роль починають відігравати не лише органи виконавчої влади, а й політичні партії, які на регіональному рівні впливають на формування місцевої політики, кадрові призначення, стратегічне планування та якість публічного управління загалом. Значну увагу приділено аналізу особливостей регіонального представництва, розбалансованості партійної системи, а також випадків політичного домінування окремих сил у регіонах, що впливає як на прозорість прийняття рішень, так і на громадську довіру до органів влади. Розкрито проблему політичної фрагментації, відсутності сталих партійних осередків на місцях та викликів, пов’язаних із персоналізацією політики на локальному рівні. Наголошено, що децентралізація в Україні створила унікальні передумови для розвитку місцевої демократії, однак ефективність цього процесу значною мірою залежить від рівня зрілості партійних структур, їхньої здатності до конструктивного діалогу з органами самоврядування та відсутності конфлікту між політичними інтересами і потребами громад.
ЕВОЛЮЦІЯ МОДЕЛЕЙ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ: ВІД ЦЕНТРАЛІЗМУ ДО ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ (ОКРЕМІ АСПЕКТИ)
У статті розглянуто історико-політичну еволюцію моделей місцевого самоврядування, яка охоплює поступовий перехід від централізованих форм державного управління до децентралізованих моделей публічного врядування. Автори аналізують ключові етапи розвитку місцевого самоврядування в різних політичних системах, акцентуючи увагу на тому, як змінювалося розуміння ролі місцевих громад у структурі влади залежно від історичних умов, ідеологічних підходів та політичних інституцій. Особливу увагу приділено визначенню теоретичних основ самоврядності, зокрема субсидіарності та розподілу владних повноважень між центром і регіонами. У межах дослідження з’ясовано, що централізовані моделі, притаманні етапам становлення модерної держави, з часом поступаються місцем децентралізованим підходам, які краще відповідають викликам сучасного політичного управління, потребам громад та принципам демократизації. Підкреслено, що децентралізація сприяє зростанню ефективності управління, підвищенню підзвітності органів влади, розширенню участі громадян у прийнятті рішень та розвитку політичної культури на місцевому рівні. Аналізується український досвід реформи децентралізації як приклад складної трансформації централізованої системи у напрямі до більш автономної та демократичної моделі місцевого врядування. Зроблено висновок, що ефективна децентралізація можлива лише за умов політичної стабільності, чітких нормативно-правових механізмів та активної участі громадян у локальному врядуванні.
РОЛЬ ІДЕНТИЧНОСТІ У ДЕРЖАВОТВОРЧИХ ПРОЦЕСАХ ІЗ ПОГЛЯДУ ІНСТИТУЦІЙНОГО ПІДХОДУ
Проаналізовано еволюцію підходів до розуміння ролі ідентичності у державотворчих процесах із погляду інституційного підходу. Установлено взаємозв’язок між ідентичністю, формами інституційного розвитку та спроможністю держави. У перших дослідженнях ранніх етапів становлення держави інституціоналістами практично не згадується роль ідентичності в державному будівництві. Однак згодом з’явилися праці, що підтверджують тезу про важливість політики ідентичності у становленні політичних інститутів. Коли еліта, насамперед економічна, була змушена взяти участь у хрестових походах, це сприяло створенню правителями екстрактивних інститутів. Застосування широкого спектру кількісних і якісних даних для розгляду конкретних механізмів дало змогу з’ясувати значення ідентичності для розвитку якісних бюрократичних інститутів.
ВИБОРИ В ОРГАНИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В ЛАТВІЇ 2025 РОКУ: ПОЛІТИЧНА ФРАГМЕНТАЦІЯ ТА РЕГІОНАЛЬНІ ВІДМІННОСТІ
У статті розглядаються результати місцевих виборів у Латвії 2025 р. з акцентом на політичну фрагментацію, регіональні відмінності та роль популістських акторів. Дослідження ґрунтується на даних про виборчу активність, структуру партійної системи, коаліційні перспективи та організаційні виклики виборчого процесу. Автори роблять висновок, що підвищення явки є позитивним сигналом для демократичної легітимності, однак фрагментація партійної системи та регіональні диспропорції ускладнюють формування стабільного управління. Перспективи парламентських виборів 2026 р. залежатимуть від здатності центристських сил протидіяти зростанню популізму через оновлення кадрового складу та програмних платформ.
У праці досліджено актуальні питання та проблеми релігійної журналістики у цифрову епоху. Розглядається співпраця Церкви і медіа та наведені приклади покращення комунікації з вірянами й аудиторією, яка сприяє підтримці духовності і етичних цінностей у сучасному світі.У роботі йдеться про те, що більшість єпархій України мають свої сайти та друковані видання, які допомагають популяризувати життя громади. Досліджено роль та особливості формування медіаконтенту часопису «Нова Зоря» Івано-Франківської архиєпархії Української греко-католицької церкви, яке є потужним прикладом друкованого і електронного видання релігійної, духовної й просвітницької тематики. Аналізуються всеукраїнські друковані видання «Дзеркало тижня», «День», «Вечірній Київ», «Україна молода», «Урядовий кур’єр» та «Голос України» тощо. У статті ідентифіковано недоліки неякісної релігійної журналістики у сучасному світі. Для покращення якісного й відповідального висвітлення релігійних тем та для роботи фахівців у медіасфері були сформовані рекомендації.
ТРАНСАТЛАНТИЧНЕ ЛІДЕРСТВО ОБАМИ І КАМЕРОНА: ВПЛИВ НА ЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНІ РІШЕННЯ ЄС В УМОВАХ КОНФЛІКТУ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовано трансатлантичне лідерство Барака Обами та Девіда Камерона в контексті зовнішньополітичної реакції ЄС на конфлікт в Україні. Розглянуто, яким чином стратегічна взаємодія між США та Великою Британією впливала на формування спільної позиції ЄС щодо анексії Криму, уведення санкцій проти Росії та підтримки України. Особливу увагу приділено питанням єдності Заходу, дипломатичного тиску та політичної мобілізації всередині ЄС. Окремо оцінено вплив військово-технічної допомоги Україні та результат відсутності надання летального озброєння на формування впевненості керівництва РФ у безкарності своїх дій.Робота ґрунтується на порівняльному аналізі зовнішньополітичних ініціатив, офіційних виступів, а також практичних дій Вашингтона та Лондона у період 2014–2016 рр.
ЄВРОПЕЙСЬКА ІНТЕГРАЦІЯ ЯК ОДИН ІЗ ЧИННИКІВ ПОЛІТИКО-ПРАВОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ
У статті досліджено роль місцевого самоврядування як ключового елементу в процесі європейської інтеграції України. Місцеве самоврядування розглядається не лише як адміністративно-правовий інститут, а й як важливий інструмент міжкультурної комунікації, що дає змогу налагодити стійкий діалог між владою та громадянами, ураховуючи європейські цінності, принципи субсидіарності.У роботі проведено комплексний аналіз нормативно-правової бази, що регулює функціонування органів місцевого самоврядування в Україні, включаючи положення Конституції, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також низки галузевих та міжнародних документів, зокрема Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. Окрема увага приділяється тому, яким чином положення Угоди про асоціацію впливають на організаційну та фінансову спроможність територіальних громад, а також на процеси децентралізації влади, що реалізуються в Україні в останнє десятиліття. На основі аналізу актуальних досліджень українських та зарубіжних науковців, а також практики фунціонування органів місцевого самоврядування визначаються основні тенденції та проблемні аспекти їх трансформації в умовах євроінтеграційного поступу. У статті підкреслюється, що ефективне місцеве самоврядування здатне не лише сприяти соціальній згуртованості на місцевому рівні, а й зміцнити демократичні інститути у цілому, наблизивши державу до європейських стандартів належного врядування.
ЗНАЧЕННЯ «СЛОВА» У СВІТІ ЦЕНЗУРИ: ФУНКЦІОНУВАННЯ МЕДІА В УМОВАХ ТОТАЛІТАРНОГО ПОЛІТИЧНОГО РЕЖИМУ
У статті досліджено особливості функціонування медіа в умовах тоталітарного політичного режиму. Розглянуто механізми та різновиди інструментарію медіа відповідно до наведених тоталітарних політичних режимів XX та XXI ст. Наведено основні риси та тенденції розвитку тоталітарних політичних режимів.Здійснено аналіз поглядів мислителів стосовно трактування тоталітарного політичного режиму.Окрім того, з’ясовано вплив медіа тоталітарного періоду на літературу минулого століття. Акцентовано увагу на методах, які застосовуються тоталітарними політичними лідерами для утримання владних повноважень. Досліджено особливості соціальних верств, що не піддаються впливу маніпулятивних дій із боку заангажованих медіа. Висвітлено основні стратегії контролю медіа з боку держави.На основі проведеного історичного, політичного, культурного дослідження встановлено, що від самого початку свого існування тоталітарні режими використовували медіа для реалізації своїх цілей. Прикладом слугує історичне минуле Італії та Німеччини. Здійснено аналіз творчості відомих науковців, які у своїх працях акцентували увагу на особливостях застосування медіа для абсолютного контролю над усіма сферами життя суспільства з боку державного апарату. Установлено, що тоталітарні держави в різні періоди використовували медіа для впровадження і поширення своїх цілей та цінностей. Як наслідок, інформація для широких верств суспільства може бути донесена виключно за умови позитивної оцінки владних структур. Визначено, що у сучасному світі найбільший вплив тоталітарного режиму на медіа є в КНДР. Це доводить правдивість твердження, що медіа є потужним інструментом маніпуляції масовою свідомістю протягом багатьох десятиліть.
ПОНЯТТЯ «МОБІЛІЗАЦІЯ» У ВІЙСЬКОВОМУ ТА СОЦІАЛЬНОМУ АСПЕКТАХ
У статті розглядається поняття мобілізації у її військовому та соціальному вимірах з акцентом на зростаючу актуальність цього явища в умовах національної безпеки, громадянської активності та стійкості демократичного суспільства. Військова мобілізація аналізується як юридично врегульований процес, що забезпечує системне переведення економіки, інституцій та людських ресурсів на функціонування в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У статті окреслено нормативно-правові засади мобілізації в Україні, конституційні та законодавчі обов’язки громадян, а також відповідальність установ за забезпечення людськими ресурсами та матеріальними засобами. Детально описано механізми забезпечення, санкції за ухилення та роль місцевого самоврядування в організації мобілізаційних заходів.Поряд із цим соціальна мобілізація розглядається як багатовимірний процес активізації громадянської участі, колективної солідарності та публічної ініціативи у відповідь на політичні, економічні та соціальні виклики. Спираючись на ідеї таких мислителів, як П. Лазарсфельд, А. де Токвіль, Е. Юнгер і К. Маркс, досліджено мобілізацію як зверху (інструмент координації з боку держави), так і знизу (прояв громадянської активності). Особливу увагу приділено ролі цінностей, суспільної довіри та соціальної згуртованості у формуванні ефективного мобілізаційного потенціалу.Наголошено, що в умовах демократії мобілізація повинна ґрунтуватися не лише на зобов’язанні, а й на добровільній участі, усвідомленій згоді та спільному баченні цілей. У сучасному українському контексті, де поєднуються зовнішня агресія та внутрішні трансформації, здатність мобілізувати суспільство, як інституційно, так і органічно, є критично важливою для збереження державності та забезпечення розвитку. У підсумку зазначено, що ефективна мобілізація, як військова, так і соціальна, потребує скоординованої політики, інклюзивної комунікації та політичної культури, що формує відповідальність, солідарність і готовність діяти в інтересах суспільства.
ДЕРЖАВНА ІНФОРМАЦІЙНА ПОЛІТИКА ЯК ІНСТРУМЕНТ ФОРМУВАННЯ ІМІДЖУ, РЕПУТАЦІЇ ТА БРЕНДУ УКРАЇНИ
У статті детально розглянуто теоретико-концептуальні засади державної інформаційної політики, яка відіграє ключову роль у формуванні позитивного іміджу, стійкої репутації та впізнаваного бренду держави як усередині країни, так і на міжнародній арені. Проаналізовано актуальні наукові підходи до визначення змісту, функцій і завдань політики, а також її внесок у забезпечення національних інтересів і посилення міжнародної суб’єктності України. Особливу увагу приділено поняттям «державний бренд», «політичний імідж» і «репутація держави», які розглядаються як невід’ємні складники стратегічної комунікації. Наголошено на важливості взаємозв’язку між державною інформаційною політикою та процесами створення бренду держави, особливо в умовах глобалізаційних викликів, посилення інформаційної конкуренції і зростання гібридних загроз. Імідж і репутація держави окреслюються як ключові елементи інструментарію «м’якої сили», що сприяють ефективному позиціонуванню країни на міжнародній арені та підвищують її впізнаваність серед інших акторів світової політики. Обґрунтовано необхідність розроблення цілісної системи стратегічних комунікацій у межах публічної дипломатії, яка покликана зміцнювати довіру до державних інституцій, створювати сприятливе інформаційне середовище навколо України та підтримувати її позитивний імідж у довгостроковій перспективі.
ПОЛІТИЧНІ ЦІННОСТІ ЯК ОСНОВА ПОЛІТИЧНОЇ КУЛЬТУРИ СУСПІЛЬСТВА
У статті аналізуються політичні цінності як основа політичної культури суспільства. Зазначається, що політичні цінності – це сукупність політичних ідей, уявлень, ідеалів, знань, що впливають на політичну діяльність і поведінку суб’єктів політики. Аналізуються основні методологічні підходи до дослідження політичних цінностей, зокрема діяльнісний, культурологічний тощо. Зазначається, що політична культура – частина політичної системи, яка шляхом духовно-практичної діяльності особистості або суспільства виробляє певну систему цінностей, потреб, ідеалів тощо. Підкреслюється, що політична культура активно впливає на рівень політичної свідомості як держави, так і суспільства та окремих осіб.
СОЦІОЛОГІЯ ПУБЛІЧНИХ КОМУНІКАЦІЙ: ПОЛІТИЧНИЙ ДИСКУРС І ГРОМАДСЬКА ДУМКА В ІНФОРМАЦІЙНОМУ СУСПІЛЬСТВІ
Статтю присвячено аналізу ролі публічних комунікацій у формуванні політичного дискурсу та громадської думки в умовах інформаційного суспільства. Розглянуто концептуальні аспекти публічних комунікацій, їхню функцію у забезпеченні зв’язку між владою і громадянським суспільством, а також вплив цифрових медіа на процеси політичної комунікації і конструювання суспільних настроїв. Здійснено огляд теоретичних підходів до визначення понять «публічна комунікація», «політичний дискурс» та «громадська думка», акцентовано увагу на особливостях інформаційного суспільства, де інформація й технології стають ключовими ресурсами. Проведено теоретичний аналіз взаємозв’язку публічного дискурсу та громадської думки через призму комунікаційних мереж і нових медіа, підкреслено значення інформаційних маніпуляцій та соціальних мереж. Результати дослідження дають змогу окреслити перспективи подальших досліджень у галузі політичної комунікації та соціології громадської думки.
ВПЛИВ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ НА PR ТА РЕКЛАМУ В НОВІТНІХ МЕДІА
У статті здійснено спробу дослідження трансформаційного впливу штучного інтелекту на сфери зв’язків із громадськістю (PR) та реклами в рамках використання новітніх медійних технологій. Увагу приділено аналізу основних аспектів застосування штучного інтелекту, таких як автоматизація створення контенту, персоналізоване цільове спрямування, моніторинг та аналітичні процеси в медіа. Зазначено також зміни у професійній ролі спеціалістів комунікаційної сфери, а також розглянуто етичні та соціальні виклики, пов’язані з упровадженням технологій ШІ.
ВЗАЄМОВІДНОСИНИ УРЯДУ ТА ОПОЗИЦІЇ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті розглянуто особливості взаємовідносин уряду та опозиції в умовах воєнного стану на території України. На основі досліджуваної бази показано, що збереження демократичних процедур у період війни залежить від поєднання правової тяглості, інституційної спроможності парламенту та наявності каналів суспільного контролю. Особливу увагу приділено трансформації парламентської практики в напрямі переходу від конфронтаційної до кооперативної моделі опозиційної поведінки, заснованої на підтримці ключових оборонних рішень та здійсненні конструктивної критики в межах процедурних стандартів. Проаналізовано вплив воєнного стану на зниження рівня політичної конкуренції, адаптацію партій до нових функціональних завдань та обмеження використовуваних опозицією інструментів. Водночас установлено, що парламентський контроль, комітетська робота, механізми подання поправок та участь опозиції у наглядових структурах зберігаються як ключові канали впливу меншості на прийняття рішень.Зазначено, що легітимність державної влади підтримується не обмеженням опозиції, а забезпеченням процедур прозорості, ритмічності контролю та правового порядку, який виступає «рамкою безпеки». Показано, що післявоєнний етап потребуватиме глибокої реструктуризації партійного поля, посилення ролі управлінської компетентності та поступового повернення до повноцінного електорального процесу на принципах інклюзивності, безпеки, відкритої конкуренції й демократичної підзвітності. Узагальнюючи, зроблено висновок про те, що в умовах війни демократична підзвітність та оперативність управління здатні ефективно співіснувати за умови дотримання процедурної рівноваги і залучення опозиції до вироблення ключових рішень.
АСИМЕТРІЯ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН В РАМКАХ КОНЦЕПТУАЛЬНОГО ПОЛЯ ЛІБЕРАЛЬНОЇ ТЕОРІЇ
У статті досліджуються концепти асиметрії в рамках ліберальної традиції. Акцентується увага на тому, як міжнародна співпраця, ліберальний інституціоналізм, економічна залежність і теорія демократичного миру вирішують питання диспропорції в міждержавних відносинах. Розглянуто критичні зауваження на адресу ліберальної теорії міжнародних відносин та продемонстровано її цінність для розуміння міжнародних відносин. Асиметрія в міжнародних відносинах є стійким явищем, яке формує взаємодію між державами різної сили, ресурсів і впливу. Тоді як реалістичні та конструктивістські підходи часто наголошують на ролі дисбалансу влади та формування ідентичності, ліберальна теорія забезпечує детальну основу для аналізу асиметрії через інституційну співпрацю, економічну взаємозалежність та поширення демократичних норм. Особлива увага приділяється тому, як ліберальна парадигма пояснює нерівномірний розподіл впливу між державами, зростання глобальної нерівності та роль міжнародних організацій у регулюванні асиметричних відносин. Піднімається питання критики ліберальної теорії з боку реалізму, підкреслюючи, що ліберальні механізми, незважаючи на їх прогресивний характер, не завжди ефективно усувають міжнародні дисбаланси, а в ряді випадків можуть сприяти їхньому поглибленню. Попри прагнення лібералізму створити систему рівноправних відносин між державами, асиметрія є об’єктивною реальністю та невід’ємним елементом сучасних міжнародних відносин.