Вісник Прикарпатського університету. Серія: Політологія
ПОЛІТИКА РОСІЇ ЩОДО ПРИДНІСТРОВСЬКОГО КОНФЛІКТУ В МОЛДОВІ: ВИСНОВКИ ДЛЯ ПОСТРАДЯНСЬКИХ КРАЇН
У статті досліджується політика Російської Федерації в Республіці Молдова, зосібна її роль у провокуванні та розпалюванні конфлікту між владою самопроголошеної «Придністровської молдавської республіки»і офіційним Кишиневом. Наголошується на використанні Москвою та її придністровськими маріонетками функціонування у східній Молдові автономного утворення у складі радянської України з центром у Тирасполі у 1924–1940 роках, як історичного прецеденту. Доведено, що конфлікт у Придністров’ї має штучно сформоване російськими імперськими утвореннями етнополітичне, економічнеі геополітичне підґрунтя. Для дестабілізації ситуації в Молдові і наступному утриманні її під контролем Москва використовує етнічний і чинник російської військової присутності в регіоні, а також увесь наявний у її розпорядженні інструментарій гібридного впливу. Застосування стратегії «заморожування» конфлікту на Лівобережжі Дністра дозволило Росії домогтися визнання за нею статусу країни-миротворця, а також виключення Румунії з числа міжнародних учасників врегулювання протистояння Кишинева і Тирасполя. Своєю участю в урегулюванні придністровського конфлікту Росія прагне домогтися від провідних міжнародних акторів, передусім від США, визнання пострадянського простору «сферою особливої відповідальності» Москви. Не домігшись підтримки жодного з своїх планів «врегулювання» придністровського конфлікту, Росія перетворила переговорний процес у форматі «5+2» на фікцію. Автор переконаний, що врегулювання придністровської проблеми наразі перебуває у прямій залежності від результатів російсько-української війни
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ МІЖНАРОДНИХ АНАЛІТИЧНИХ ЦЕНТРІВ У ФОРМУВАННІ СУЧАСНОЇ СВІТОВОЇ ПОЛІТИКИ
Розкривається основний зміст міжнародних аналітичних центрів, зазначаються особливості їх функціонування. У дослідженні акцентується увага на ролі «мозкових центрів», які розробляють стратегії політик як міжнародних структур так і держав та окремих політичних діячів. Метою даного дослідження є визначення ролі міжнародних аналітичних центрів у процесах формування сучасної світової політики. Об’єктом дослідження виступають провідні міжнародні аналітичні центри (Брукінський інститут, Центр стратегічних та міжнародних досліджень, Рада з міжнародних відносин, Атлантична Рада, Фонд Карнегі за Міжнародний Мир, Міжнародних інститут стратегічних досліджень, Рада з Геостратегій та інші). Методи дослідженняґрунтуються на використанні системного аналізу, порівняльно-історичного підходу, методу контент аналізу та кейсстаді (casestudy) (аналізу документів, вивчення графічної та текстової інформації тощо). Обумовлюється помітна їхня роль у питаннях формування зовнішньої політики, міжнародної безпеки, адже вони виступають важливими елементами сучасної системи міжнародних відносин, поєднюючи експертне знання з практикою політичного управління. Вони здатні фахово визначати та формулювати проблеми сучасності, а також комунікувати з урядами, міжнародними організаціями та громадянським суспільством. Тобто міжнародні аналітичні центри – це своєрідні містки між академічною наукою та практичною політикою, що прагнуть вплинути на зміст політики, політичні процеси, формують порядок денний через цілеспрямовані дослідження та стратегічне поширення результатів, займаються адвокацією. Відповідно у дослідженні наголошується, що міжнародні аналітичні центри виконують дослідницьку, прогностичну, консультаційну, ідеологічну та комунікаційні функції, адже вони створені з метою обговорення та просування важливих рішень у всі сфери суспільно-політичного, економічного, безпекового життя сучасного глобалізованого суспільства
ІННОВАЦІЙНЕ ЛІДЕРСТВО ТА УПРАВЛІННЯ У СФЕРІ ПУБЛІЧНОЇ ПОЛІТИКИ
У статті визначено мотиваційні основи та особливості формування сучасних лідерських компетенцій і навичок. Проаналізовано сучасні особливості розвитку менеджменту та лідерства в органах публічної влади. Обґрунтовано, що феномен лідерства позиціонується як одна з найважливіших складових успішного розвитку системи публічної політики. Встановлено, що динаміка суспільних процесів зумовлює формування інноваційної концепції діяльності менеджерів та лідерів, які сьогодні повинні поєднувати суворе дотримання законодавчих вимог та підвищувати ефективність управлінських процесів. Доведено, що ефективний менеджер повинен забезпечувати скоординовану діяльність структурних підрозділів у контексті досягнення спільних цілей. Встановлено, що управління та лідерство в публічній політиці визначаються синергією компетенцій, навичок та здібностей лідерів, спрямованих на посилення особистого впливу, розвиток стратегічного мислення та прийняття ефективних управлінських рішень, а також на впровадження стратегії постійного самовдосконалення. Прикладами ефективного лідерства у сфері публічної політики та сталого розвитку є впровадження сучасних технологій, підтримка соціальних проектів та покращення умов життя суспільства. У статті доведено, що управління та лідерство в органах публічної влади мають ґрунтуватися на принципах інституційної підтримки та механізмах вертикальної соціальної мобільності. Встановлено, що інституційна підтримка потребує оновлення в контексті забезпечення верховенства права, вдосконалення законодавчої бази, розвитку економічних інструментів управління, мотивації керівників до навчання та підвищення кваліфікації, а також впровадження ефективної антикорупційної політики, що відповідає міжнародним стандартам
ІНСТИТУЦІЙНА РОЛЬ МІНІСТЕРСТВА ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ У ФОРМУВАННІ АРХІТЕКТУРИ ЦИФРОВОЇ ДЕРЖАВИ
У статті здійснено комплексний політологічний аналіз трансформації державної архітектури України через призму діяльності Міністерства цифрової трансформації (Мінцифри) у період 2019–2025 років. Автор відходить від традиційного опису технологічних переваг сервісу «Дія» і фокусується на дослідженні інституційного дизайну як визначального чинника успіху реформ. Дослідження базується на синтезі неоінституційного підходу, теорії «множинних потоків» Дж. Кінґдона та агентської моделі (principal–agent). У роботі детально розкрито механізм функціонування «горизонтальної вертикалі» через запровадження інституту CDTO (ChiefDigitalTransformationOfficers), що розглядається як інструмент подолання відомчої розрізненості та бюрократичного спротиву. Особлива увага приділена аналізу гібридної інституційної культури, яка поєднала стартап-підходи IT-індустрії (product-менеджмент, гнучкість, орієнтація на користувача) із формальними регламентами державної служби. А також у даній статті розглянуто концептуалізацію «архітектури цифрової держави» як багаторівневої системи, де Мінцифри виконує роль головного архітектора-стратега, а не лише технічного виконавця. Автор аналізує динаміку міжнародного позиціонування України: від реципієнта естонського досвіду (система «Трембіта») до глобального експортера GovTech-рішень (застосунок mRiik для Естонії). Окремо розглянуто політичні ризики високої персоналізації інституції та стратегічний перехід 2025 року до моделі «агентної держави» на базі штучного інтелекту, що знаменує новий етап цифровізації поза межами особистого лідерства окремих політичних фігур
УКРАЇНА У ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ АДМІНІСТРАЦІЇ БАРАКА ОБАМИ ПІСЛЯ РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ: ВІЙСЬКОВИЙ ВИМІР
У статті проаналізовано військовий компонент українсько-американського міждержавного діалогу за часів президентства Барака Обами, починаючи з 2014 р. Особливий акцент зроблено на дослідження трансформації підходів офіційного Вашингтону щодо України в умовах зростаючої російської агресії, в тому числі окреслено дипломатичні зусилля, санкційні кроки, законодавчі ініціативи, розкрито її нову роль в рамках політики США у Східній Європі. У цьому контексті головний акцент було зроблено на аналізі «Акту на підтримку свободи України» та Стратегії національної безпеки США від лютого 2015 р. З’ясовано, що не дивлячись зростаючу фінансову та матеріально-технічну підтримку, «українська» політика адміністрації Барака Обами після Революції гідності характеризувалася винятковою обережністю, що найбільшою мірою проявилося через відмову від надання Україні летального озброєння. В контексті дослідження військової допомоги зроблено акцент на вивченні особливостей та значення тренувальних місій і програм на кшталт JMTG-U, IMET, USAI та TCCC, які суттєвим чином вплинули на підвищення боєздатності та професіоналізм нової генерації офіцерського складу української армії, який все більш відходив від радянських традицій управління та наближався до стандартів, які характеризують війська країн НАТО. В кінцевому підсумку встановлено, що військова підтримка з боку США впродовж 2014–2016 рр., не дивлячись на її обмежений характер, виступила вагомим фактором трансформації сектору безпеки і оборони України та відіграла суттєву роль у зміцненні обороноздатності нашої держави
РОЛЬ НОВІТНІХ БЕЗПЕКОВИХ УГОД УКРАЇНИ І ЗАРУБІЖНИХ ДЕРЖАВ ДЛЯ ГАРАНТУВАННЯ ДЕРЖАВНОГО СУВЕРЕНІТЕТУ ТА ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ЦІЛІСНОСТІ
У статті аналізуються безпекові угоди між Україною і зарубіжними країнами, які в умовах Війни за Незалежність України формують нову архітектуру гарантій безпеки через об’єднання зусиль держав і їх об’єднань для надання довгострокової воєнної допомоги нашій державі та її повоєнного відновлення. Укладені впродовж 2024–2025 років близько 30 угод спільні за метою (довгострокова підтримка та оборонна співпраця), але відрізняються за масштабом і спеціалізацією залежно від держави-партнера. Здійснено порівняльний аналіз текстів угод, які охоплюють правові, політичні, економічні та безпекові аспекти, за їх основними типовими структурними компонентами : військова та технічна підтримка, гарантії та консультації, оборонна промисловість та спільне виробництво, обмін розвіданими й безпека інформації, гуманітарна та фінансова підтримка. Доведено, що військова допомога варіюється від простого постачання зброї до глибокого спільного планування та будівництва спроможностей; закладені в них механізми стратегічних консультацій ігарантій у разі нового нападу дозволяють Україні поєднувати багатосторонні гарантії з конкретними двосторонніми зобов’язаннями; інтеграція оборонної промисловості партнерів може стати шляхом до створення надійного внутрішнього виробництва озброєнь в Україні. Акцентується на специфіці відображення в угодах питань інформаційної безпеки і кбербезпеки, залучення України до колективних систем протидії дезінформації, а також логістики гуманітарної допомоги і судового переслідування воєнних злочинів. Обґрунтовується, що існуючі суттєві відмінності між прописаними в угодах підходами і зобов’язаннями окремих держав, відображають їх індивідуальні національні пріоритети. Особливу увагу надано тому, як угоди сприяють зміцненню обороноздатності, залученню міжнародної підтримки та реалізації стратегічних цілей України, її європейських і євроатлантичних інтеґраційних прагнень в умовах триваючої війни та післявоєнного відновлення, формування нового світового і регіонального міжнародного порядку.
ГАСТРОДИПЛОМАТІЯ УКРАЇНИ ЯК МЕХАНІЗМ ФОРМУВАННЯ МІЖНАРОДНОГО ІМІДЖУ ТА ЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНОЇ КОМУНІКАЦІЇ В УМОВАХ АСИМЕТРІЇ
У статті розглядається гастродипломатія України як одна із складових публічної дипломатії в умовах асиметричної міжнародної взаємодії. Метою дослідження є визначення ролі гастродипломатії у формуванні міжнародного іміджу держави та розвитку зовнішньополітичної комунікації. Показано, що в сучасних міжнародних відносинах зростає значення нематеріальних інструментів впливу, зокрема культури та комунікації, що дозволяє державам із обмеженими ресурсами посилювати свою міжнародну присутність.У роботі узагальнено основні підходи до розуміння гастродипломатіїта проаналізовано теоретичні підходи до трактування асиметрії в міжнародних відносинах. Обґрунтовано, що асиметрія впливає не лише на розподіл ресурсів між державами, але й на вибір стратегій зовнішньополітичної діяльності та комунікації. Визначено, що в умовах асиметрії гастродипломатія виконує не лише репрезентативну, але й компенсаторну функцію, дозволяючи державам впливати на міжнародне середовище через культурні та символічні ресурси. Вона також сприяє встановленню неформальних контактів і розширенню комунікаційних можливостей поза межами традиційної дипломатії. На прикладі України показано, що гастродипломатія реалізується через популяризацію національної кухні, діяльність дипломатичних установ, участь у міжнародних заходах, а також через ініціативи діаспори та цифрові комунікації. Зроблено висновок, що гастродипломатія виступає механізмом формування позитивного міжнародного іміджу та розвитку зовнішньополітичної комунікації, що дозволяє Україні посилювати свою міжнародну присутність регіонального міжнародного порядку.
ЄВРОПЕЙСЬКА ІНТЕГРАЦІЯ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВІЙНИ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ
У статті досліджено особливості процесу європейської інтеграції України в умовах повномасштабної війни за Незалежність. Проаналізовано еволюцію договірно-правової бази співпраці України та Європейського Союзу – від Угоди про партнерство і співробітництво 1994 року до Угоди про асоціацію 2014 року та поглибленої і всеосяжної зони вільної торгівлі. Визначено ключові етапи трансформації євроінтеграційного курсу України після 2014 року, коли Революція Гідності та збройна агресія російської федерації спричинили якісну зміну характеру взаємин між Україною та ЄС. Окрему увагу приділено впливу повномасштабного вторгнення 2022 року на прискорення інтеграційних процесів, інституційну адаптацію України до права ЄС та трансформацію самого Європейського Союзу як геополітичного актора. Обґрунтовано, що війна стала фактором як обмеження, так і прискорення реформ, формуючи модель «кризової євроінтеграції». Зроблено висновок про формування нової парадигми інтеграції, в якій безпековий вимір набуває не меншого значення, ніж економічний і політичний
ВИБОРИ В УКРАЇНІ ПІД ЧАС ТА ПІСЛЯ ВІЙНИ: ВИКЛИКИ ТА АЛЬТЕРНАТИВИ
Статтю присвячено дослідженню проблематики проведення виборів в Україні в умовах воєнного стану та у повоєнний період. Акцентується увага на те, що незважаючи на пряму заборону, закріплену у національному законодавстві, питання необхідності виборів все частіше лунає у внутрішньому та зовнішньому політичному дискурсі, що в свою чергу зумовлено стагнацією діючих політичних сил та зовнішніми факторами. Досліджуються основні виклики для виборчого процесу в умовах війни та по її закінченню, такі як: забезпечення волевиявлення для внутрішньо і зовнішньо переміщених осіб, внесення змін до чинного законодавства, реалізація волевиявлення для військовослужбовців в умовах активних бойових дій з боку ворога та інклюзивність виборчої інфраструктури в Україні. Запропоновано альтернативні форми проведення виборів, шляхом впровадження електронного голосування, враховуючи досвід інших країн у використанні систем е-голосування, а також висвітлюється необхідність зміни в законодавстві для впровадження системи електронного голосування в Україні
КОГНІТИВНА БЕЗПЕКА ТА СУСПІЛЬНА СТІЙКІСТЬ: ПРОТИДІЯ ІНФОРМАЦІЙНОМУ ТИСКУ В УМОВАХ ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ
У статті розкрито сутність когнітивної війни як ключового компоненту гібридної агресії Росії проти України. На основі глибокого аналізу конкретних кейсів (зокрема, кампанії дезінформації про «біолабораторії», маніпулятивних наративів у соцмережах та кібератак на критичну інфраструк- туру) та емпіричних даних моніторингових платформ визначено три етапи еволюції системи ког- нітивної безпеки України (2014–2021, 2022–2023, 2024 – дотепер). Ядром дослідження є розроблена комплексна модель формування суспільної стійкості, яка інтегрує три взаємопов’язані стовпи: сус- пільний (розвиток медіаграмотності, масова освіта, фактчекінг), технологічний (аналітика великих даних для виявлення загроз, кіберзахист, боротьба з глибокими підробками) та регуляторний (гармо- нізація законодавства з євронормами, зокрема GDPR та AI Act). Особливу увагу приділено адаптації моделі до екстремальних умов воєнного стану – інформаційної фрагментації через масову міграцію населення, енергетичних блекаутів та обмеження доступу до глобальних платформ. Емпірично дове- дено, що впровадження запропонованої моделі дозволяє знизити вплив дезінформаційних кампаній на 20–30% та значно підвищити здатність суспільства до колективного спротиву маніпуляціям. Когні- тивна безпека аргументовано позиціонується як стратегічний імператив для збереження інформацій- ного суверенітету та національної безпеки України в умовах триваючого гібридного протистояння
ДИНАМІКА ІНДЕКСІВ КОРУПЦІЇ ЯК ІНДИКАТОР ЗМІН В АНТИКОРУПЦІЙНІЙ ПОЛІТИЦІ УКРАЇНИ
У статті досліджено індекси вимірювання корупції як важливий аналітичний інструмент оцінювання ефективності антикорупційної політики України. Обґрунтовано, що в умовах системного характеру корупції, а також посилення ризиків у період воєнного стану, саме міжнародні індекси дають змогу простежити довгострокову динаміку змін, виявити взаємозв’язок між інституційними реформами та рівнем сприйняття корупції, а також оцінити результативність державної політики у цій сфері. Основну увагу зосереджено на аналізі Індексу сприйняття корупції (CPI), а також підходів міжнародних організацій до моніторингу стану доброчесності та антикорупційної спроможності держави. Визначено, що динаміка індексів корупції в Україні відображає ключові етапи політичного розвитку держави: від декларативних і малоефективних заходів 1990-х – початку 2000-х років до інституційного оновлення після 2014 року, пов’язаного зі створенням спеціалізованих антикорупційних органів, упровадженням електронного декларування, цифровізацією публічних закупівель і посиленням міжнародного контролю. Доведено, що індекси мають значний евристичний потенціал для політичного аналізу, однак їх використання потребує врахування методологічних обмежень, оскільки вони фіксують передусім сприйняття корупції, а не весь масив реальних корупційних практик. Зроблено висновок, що індексне вимірювання корупції є доцільним інструментом оцінювання результативності антикорупційної політики України, проте найбільш продуктивним є його поєднання з інституційним, правовим і політико-аналітичним підходами. Це дозволяє комплексно оцінювати не лише формальний прогрес реформ, а й реальну стійкість антикорупційної системи в умовах внутрішніх і зовнішніх викликів.
АНТИКРИЗОВІ СТРАТЕГІЇ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ: ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ
У статті здійснено аналіз антикризових стратегій державної політики в умовах зростання гібридних загроз та поширення дезінформації як одного з ключових інструментів сучасних конфліктів. Обґрунтовано актуальність формування комплексних підходів до антикризового управління, що поєднують політичні, безпекові, інформаційні та соціально-психологічні компоненти. Проаналізовано міжнародний і український досвід протидії інформаційним атакам, зокрема механізми координації дій державних інституцій, громадянського суспільства та міжнародних партнерів. Визначено, що ефективність антикризових стратегій значною мірою залежить від рівня інституційної спроможності держави, розвитку стратегічних комунікацій та здатності суспільства до критичного сприйняття інформації. Особливу увагу приділено системному, інформаційно-комунікаційному, психологічному та безпековому підходам до аналізу гібридних загроз, що дозволяють розкрити їх багатовимірний характер. Розглянуто міждисциплінарні методи дослідження дезінформації як складного соціально-політичного явища. Наведено приклади практичної реалізації антикризових заходів в Україні, зокрема діяльність ініціатив, спрямованих на виявлення та спростування фейкової інформації, що підтверджує необхідність інтеграції інформаційного компоненту в загальну систему державного управління. Зроблено висновок про доцільність розробки адаптивних, міжсекторних і довгострокових стратегій антикризової політики, орієнтованих на підвищення національної стійкості, зміцнення інформаційної безпеки та забезпечення сталого розвитку держави в умовах сучасних викликів
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВОЛОНТЕРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В УКРАЇНІ: ІНСТИТУЦІЙНИЙ ТА ПОЛІТИЧНИЙ ВИМІР
У статті досліджено нормативно-правове забезпечення волонтерської діяльності в Україні в контексті трансформації взаємодії держави та громадянського суспільства. Проаналізовано міжнародні стандарти підтримки волонтерства, еволюцію національного законодавства та інституційні механізми залучення волонтерських ініціатив до реалізації публічної політики. Особливу увагу приділено змінам нормативно-правового регулювання після 2014 року та в умовах повномасштабної російської агресії у 2022 році. Доведено, що сучасна модель правового регулювання волонтерської діяльності поєднує механізми стимулювання, інституціоналізації та контролю, формуючи нові можливості політичної суб’єктності волонтерських ініціатив. Визначено ключові інституційні механізми взаємодії волонтерських організацій з органами державної влади та місцевого самоврядування. Зроблено висновок про формування гібридної моделі взаємодії держави і громадянського суспільства, у межах якої волонтерський сектор виступає важливим чинником соціальної стійкості та політичної мобілізації суспільства
ЦИФРОВА ПУБЛІЧНА ДИПЛОМАТІЯ УКРАЇНИ У ВІЙНІ НАРАТИВІВ: ПОЛІТИКО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ
У статті здійснено комплексний і системний аналіз цифрової публічної дипломатії України у війні наративів як важливого інструменту зовнішньополітичної комунікації, репрезентації держави на міжнародній арені та протидії дезінформації в умовах російської гібридної агресії. Досліджено еволюцію цифрової публічної дипломатії України від початкових засад державної інформаційної політики та іномовлення до формування цілісної системи стратегічних комунікацій, інформаційної безпеки, цифрової присутності держави й інституційної взаємодії у міжнародному інформаційному середовищі. Проаналізовано нормативно-правову базу, що становить основу функціонування цифрової публічної дипломатії України, зокрема конституційні норми, закони, а також стратегічні документи у сфері інформаційної та кібербезпеки. Обґрунтовано, що ця база формує правові та інституційні передумови для просування українського наративу у світі, реагування на інформаційні загрози, взаємодії з цифровими платформами та забезпечення балансу між свободою вираження поглядів і вимогами національної безпеки. Окрему увагу приділено працям як українських, так і закордонних дослідників, у яких цифрова дипломатія розглядається як складова нової публічної дипломатії, інструмент стратегічних наративів, трансмедійної комунікації та взаємодії з мережевими аудиторіями. Встановлено, що в сучасних умовах цифрова публічна дипломатія поєднує політичні, правові, комунікаційні та безпекові елементи, а її ефективність значною мірою залежить від швидкості реакції, доказовості, координації інституцій та адаптації повідомлень до різних міжнародних аудиторій. Висвітлено проблематику розвитку цифрової публічної дипломатії України, зокрема фрагментацію управління, недостатню узгодженість між інституціями, складність оцінювання результативності комунікаційної політики, ризики надмірних обмежень у сфері свободи слова, а також новітні виклики, пов’язані з поширенням ШІ-маніпуляцій і синтетичних фейків.
ПОЛІТИЧНА КОМУНІКАЦІЯ В УМОВАХ ІНФОРМАЦІЙНОЇ ВІЙНИ: МЕХАНІЗМИ ПРОТИДІЇ ДЕЗІНФОРМАЦІЇ
У статті здійснено комплексний і системний аналіз трансформації політичної комунікації в умовах інформаційної війни, яка в сучасних реаліях постає як один із ключових інструментів забезпечення національної безпеки, суспільної стійкості та політичної легітимності. Особливу увагу приділено дослідженню функціонування комунікаційних процесів у сучасному інформаційному середовищі України та країн Європейського Союзу з урахуванням впливу цифровізації, розвитку соціальних медіа та поширення гібридних інформаційних загроз. Методологічну основу дослідження становлять аналіз і синтез наукових джерел, вивчення нормативно-правових актів, порівняльний та системний підходи, а також контент-аналіз інформаційних процесів і комунікаційних практик. У результаті дослідження встановлено, що сучасні інформаційні загрози мають комплексний, багаторівневий і гібридний характер та реалізуються через поєднання дезінформації, пропаганди, психологічних впливів і цілеспрямованих інформаційних операцій. Обґрунтовано ефективність багаторівневої моделі протидії дезінформації, яка інтегрує оперативні інструменти реагування (фактчекінг, спростування), превентивні підходи (пребанкінг, інокуляція), а також стратегічні механізми, зокрема розвиток стратегічних комунікацій і підвищення рівня медіаграмотності населення. Доведено, що визначальним критерієм ефективності таких заходів є не лише обсяг спростованої інформації, а передусім рівень довіри громадян до інституцій та їхня здатність до критичного осмислення інформації і стійкість до маніпулятивних впливів. Акцентовано на зростанні ролі стратегічних комунікацій як інтегруючого елементу державної інформаційної політики, що забезпечує узгодженість меседжів і формування довгострокових наративів, а також підкреслено значення ефективної взаємодії держави, медіа та громадянського суспільства. Визначено, що перспективи подальших досліджень пов’язані з аналізом впливу технологій штучного інтелекту на інформаційні процеси та вдосконаленням механізмів формування когнітивної стійкості суспільства.
РОЛЬ РЕЛІГІЙНИХ ЛІДЕРІВ (НА ПРИКЛАДІ УГКЦ) У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ РЕЛІГІЙНОЇ ТОЛЕРАНТНОСТІ
У статті досліджується роль релігійних лідерів (на прикладі УГКЦ) у забезпеченні та підтриманні релігійної толерантності в сучасному суспільстві. Актуальність теми зумовлена зростанням значення міжрелігійного діалогу, посиленням конфесійного різноманіття та необхідністю пошуку ефективних механізмів запобігання релігійним конфліктам у глобалізованому світі. Релігійні лідери розглядаються як важливі актори суспільно-політичного процесу, здатні впливати на формування ціннісних орієнтацій вірян, суспільних установок і рівня міжконфесійної взаємодії. Проаналізовано визначення поняття релігійної толерантності, її змістові характеристик та основні функцій у забезпеченні суспільної стабільності. Окрема увага приділяється ролі духовних авторитетів. Підкреслюється, що релігійні лідери виступають посередниками між релігійними громадами та суспільством, сприяючи поширенню ідей взаємоповаги, терпимості та співіснування. У статті розглянуто практичні приклади діяльності релігійних інституцій у сфері міжконфесійного діалогу, а також їхній вплив на формування громадянської культури та соціальної згуртованості. Визначено, що ефективність забезпечення релігійної толерантності значною мірою залежить від рівня відповідальності релігійних лідерів, їхньої відкритості до співпраці та здатності до конструктивної комунікації. У результаті дослідження зроблено висновок, що релігійні лідери відіграють ключову роль у зміцненні міжконфесійного миру та формуванні толерантного суспільного середовища. Їхня діяльність є важливим чинником запобігання конфліктам на релігійному ґрунті та розвитку культури взаємоповаги в багатоконфесійних суспільствах
УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИЙ КОНФЛІКТ ПІД ЧАС ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ: ВАРІАТИВНІСТЬ СУЧАСНИХ ІНТЕРПРЕТАЦІЙ ТА ЇХ МЕТОДОЛОГІЧНІ РАМКИ
Стаття присвячена комплексному аналізу українсько-польського конфлікту 1942–1947 рр. у межах Другої світової війни, зокрема варіативності сучасних історичних, політологічних та соціологічних інтерпретацій і методологічних рамок їх дослідження. Використання міждисциплінарного підходу дозволяє поєднати перспективу «довгого тривання» (Ф. Бродель), концепцію просторової та символічної суверенності (Я. Сова), стратегічну логіку теорії ігор (Дж. фон Нойман, О. Морґен- штерн), логіку границь формальних систем (К. Ґедель) та політичну теологію (Е. Канторович). Таке поєднання дозволяє розглядати українсько-польський конфлікт як багатовимірну систему взаємодії структурних, локальних і символічно-сакралізованих чинників, де насильство і депортації набувають як тактичного, так і онтологічного значення. Особлива увага приділяється аналізу імпаса українських і польських національних проєктів, радикалізації етнічного насильства та механізмам легітимації «політичного тіла» нації. Запропоновано багаторівневу методологічну рамку (структурну, інституційну, стратегічну та логічно-онтологічну) для аналізу українсько-польських відносин. Підкреслюється, що використання теорій Ф. Броделя, Я. Сови, К. Ґеделя, Е. Канторовича та Дж. фон Ноймана і О. Морґенштерна дозволяє моделювати рівень ескалації конфлікту, оцінювати вплив сакралізованих наративів на формування ідентичностей і колективних стратегій пам’яті, а також прогнозувати потенційні сценарії взаємодії держав і суспільств у кризових умовах. Стаття демонструє, що українсько-польська війна постає не лише як локальне протистояння за ресурси та територію, а як взаємодія структурних, стратегічних і сакралізованих чинників, що формували просторово-політичну і етнонаціональну реальність воєнного та повоєнного часу. Такий підхід відкриває перспективи розробки превентивних механізмів безпеки та довгострокових стратегій примирення
В’ЯЧЕСЛАВ ЛИПИНСЬКИЙ – ТЕОРЕТИК КОНСЕРВАТИЗМУ ТА ФУНДАТОР ДЕРЖАВНИЦЬКОЇ КОНЦЕПЦІЇ В УКРАЇНСЬКІЙ ПОЛІТИЧНІЙ НАУЦІ
У статті досліджено еволюцію політичних поглядів В’ячеслава Липинського – відомого українського вченого, теоретика вітчизняного консерватизму та основоположника державницького напряму в українській політичній науці. Розглянуто фактори впливу на формування світогляду В. Липинського, зокрема його аристократичне походження, навчання в Київській гімназії та університетах Кракова і Женеви, опрацювання теоретичної спадщини відомих західноєвропейських вчених і мислителів. Виокремлено три періоди становлення і трансформації його світоглядних позицій: від прихильника ідеї побудови в Україні демократичної республіки – до репрезентанта консервативної ідеології та оригінальної гетьмансько-монархічної моделі вітчизняного державотворення. Звернено увагу на дискусійний характер у фаховому науковому середовищі пропонованої періодизації еволюції політичних поглядів В. Липинського та послідовність і тяглість його державно-самостійницької позиції. Особлива увага звернена на характеристику ідеології консерватизму в його наукових дослідженнях та державотворчу концепцію, засновану на територіальному патріотизмі, класократії (владі найкращих) і монархічній формі правління. Охарактеризовано участь В. Липинського в ідеологічно-партійній сфері та партійному будівництві. Наголошено на необхідності критичного осмислення ідейно-теоретичної спадщини В’ячеслава Липинського та її суспільно-політичної актуальності для характеристики державотворчих процесів в сучасній Україні та розвитку вітчизняної політичної науки.
ПОЛІТИКО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ГАРМОНІЗАЦІЇ СИСТЕМИ КІБЕРБЕЗПЕКИ УКРАЇНИ ІЗ ЗАКОНОДАВСТВОМ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ: ІМПЛЕМЕНТАЦІЯ NIS2 ТА ІНСТИТУЦІЙНА СПРОМОЖНІСТЬ
У статті досліджено політико-правові засади гармонізації системи кібербезпеки України із законодавством Європейського Союзу в умовах європейської інтеграції та триваючої збройної агресії РФ. Методологічну основу становлять порівняльно-правовий аналіз Директиви (ЄС) 2022/2555 (NIS2) та інституційний підхід до оцінки координації суб’єктів кібербезпеки. Виявлено, що окрім нормативних розбіжностей, ключовими бар’єрами імплементації є політико-інституційні чинники: конкуренція за повноваження між основними суб’єктами сектору безпеки (Держспецзв’язку, СБУ, РНБО), конфлікт інтересів між вимогами євроінтеграції та ресурсними обмеженнями бізнесу, а також суперечність між необхідністю обміну інформацією та каральною парадигмою чинного кримінального законодавства. Обґрунтовано необхідність законодавчого закріплення принципу «безпечної гавані» (safeharbor) для стимулювання звітування про інциденти та уникнення ризику перетворення вимог NIS2 на «нефінансовані мандати» для критичної інфраструктури. Наголошено на критичному навантаженні на систему реагування: за даними CERT-UA кількість опрацьованих інцидентів зросла з 4315 у 2024 р. до майже 6000 у 2025 р. Запропоновано рекомендації щодо інституційної консолідації та зміни моделі відносин «держава-бізнес» у кіберсфері
ПУБЛІЧНА ПОЛІТИКА В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: КОНЦЕПТИ, МОДЕЛІ ТА ТЕХНОЛОГІЇ
У статті досліджено особливості формування та реалізації публічної політики в Україні в умовах воєнного стану, зосереджено увагу на її концептуальних засадах, моделях функціонування та сучасних технологіях управління. Актуальність теми зумовлена глибокими трансформаціями політичної системи, спричиненими повномасштабною війною, що призвела до переорієнтації державної політики на безпекові пріоритети, посилення ролі виконавчої влади та необхідності оперативного ухвалення управлінських рішень. Проаналізовано сутність публічної політики як складного багаторівневого процесу, що поєднує діяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, військових адміністрацій та інститутів громадянського суспільства. У роботі охарактеризовано основні моделі публічної політики воєнного часу, зокрема централізовано-мобілізаційну, адаптивно-партнерську та гібридну, які відображають різні механізми координації та взаємодії суб’єктів управління. Значну увагу приділено ролі цифровізації, стратегічних комунікацій, антикризових інструментів і механізмів швидкого реагування у забезпеченні ефективності публічної політики. Визначено, що впровадження інноваційних управлінських технологій сприяє підвищенню стійкості держави, збереженню інституційної спроможності та зміцненню довіри суспільства до влади. Зроблено висновок, що публічна політика в умовах воєнного стану набуває комплексного характеру, поєднуючи демократичні принципи відкритості та підзвітності з елементами централізації й надзвичайного управління, що є необхідною передумовою забезпечення національної безпеки, суспільної стабільності та ефективного повоєнного відновлення України
СУБНАЦІОНАЛЬНА ПОЛІТИКА ЯК ЧИННИК ЕКОНОМІЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ: АДАПТАЦІЯ ДОСВІДУ КРАЇН ВИШЕГРАДСЬКОЇ ГРУПИ
Стаття досліджує потенціал субнаціонального рівня політики, як важливого драйвера у процесі економічного розвитку в Україні. Аналіз проведено з порівнянням практик країн Вишеградської групи у сфері децентралізації, фінансової автономії, стратегічного регіонального планування та публічно-приватного партнерства. Визначено, що ефективність регіонального розвитку у значній мірі залежить від інституційної спроможності органів місцевого самоврядування, чіткого розмежування повноважень та наявності стійкої ресурсної бази. Особлива увага приділена теорії та практиці залучення інвестицій субнаціональними політичними акторами, розвитку малого і середнього підприємництва та впровадженню інструментів громадської участі як факторів підвищення якості врядування та соціальної довіри. Продемонстровано, що синтез фінансової автономії з інституційними гарантіями віднадмірної централізації створює умови для формування конкурентоспроможних регіональних економік. Також у статті розглядаються ризики імплементації міжнародного досвіду, зокрема через унікальні виклики, що повстали перед Україною, як от війна та нерівномірні руйнування. Наголошується на необхідності адаптації інструментів регіональної політики до вітчизняного контексту, із урахуванням потреби та викликів відбудови та євроінтеграційного курсу. Зроблено висновок, що системне використання напрацювань країн Вишеградської групи здатне підвищити ефективність державної політики регіонального розвитку, посилити економічну самодостатність громад та забезпечити довгострокову стабільність національної економіки
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВІДКРИТИХ ДАНИХ В УКРАЇНІ: ВІД КОНСТИТУЦІЙНИХ ГАРАНТІЙ ДО ТЕХНОЛОГІЧНИХ СТАНДАРТІВ
У статті проаналізовано систему нормативно-правового регулювання відкритих даних в Україні як фундаментального інструменту забезпечення прозорості влади та цифрової трансформації державного управління. Досліджено еволюцію правової бази: від конституційних гарантій права на інформацію до деталізованих стандартів, закріплених у Законі «Про доступ до публічної інформації» та Постанові КМУ № 835. Особливу увагу приділено змістовній трансформації принципів відкритості, зокрема інтероперабельності, яка в сучасних умовах розглядається не лише як технічна вимога, а як комплексний стандарт якості та сумісності публічної інформації. Обґрунтовано роль суб’єктів владних повноважень як ключових розпорядників, чия діяльність безпосередньо впливає на рівень демократичності та відкритості політичної системи. Висвітлено технологічні аспекти реалізації державної політики, зокрема впровадження інтерфейсів прикладного програмування (API) та концепції «даних високої цінності» (HVD). Перехід до автоматизованої обробки та гарантування стабільної роботи цифрової інфраструктури є необхідною умовою для розбудови сучасної системи цифрової держави. Виявлено критичні бар’єри у забезпеченні доступу до відкритих даних, пов’язані з недосконалістю механізмів адміністративної відповідальності та складністю ідентифікації відповідальних осіб у структурах органів влади. На основі аналізу судової статистики та міжнародного досвіду (зокрема Міжнародної Хартії відкритих даних) запропоновано шлях удосконалення інституту відповідальності через її персоналізацію
ЛОБІЗМ НЕУРЯДОВИХ ОРГАНІЗАЦІЙ В УМОВАХ ДЕМОКРАТИЧНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ: ПРИКЛАД КРАЇН ВИШЕГРАДСЬКОЇ ГРУПИ
Дослідження присвячене аналізу лобізму неурядових організацій у контексті демократичних трансформацій, із фокусом на країнах Вишеградської групи та практичних значеннях для України. Лобізм розглядається з точки зору «обмінного» (quid pro quo) та «інформаційного» підходів, де останній набуває особливого значення в умовах трансформаційних демократій. У таких системах неурядові організації виступають не лише як групи тиску, а як «акторів, що формують політичні рішення», забезпечуючи державу експертизою, аналітикою та інструментами формування рішень. Концепт «законодавчої субсидії» підкреслює їхню роль у підсиленні інституційної спроможності держави через надання знань і підтримку політичних союзників. Особливу увагу приділено проблемі прозорості лобіювання та його суспільного сприйняття, де зберігається ототожнення з корупційними практиками. Це зумовлює необхідність чіткого розмежування між комерційним лобізмом і громадянською адвокацією. Порівняльний аналіз Вишеградських країн демонструє різні моделі регулювання: від комплексної системи прозорості у Чехії до частково інституціоналізованого підходу Польщі та відсутності системного регулювання у Словаччині й Угорщині. Встановлено, що ефективність впливу неурядових організацій залежить від поєднання інституційних умов, прозорості правил і політичного контексту. Виділено чотири основні стратегії впливу: інституційне, непряме, коаліційне та міжнародне лобіювання, ефективність яких змінюється залежно від стадії демократичної трансформації. Узагальнення досвіду дозволяє сформулювати рекомендації для України, зокрема щодо необхідності пропорційного регулювання, запровадження «слідів впливу» та забезпечення захисту громадянського простору. Підкреслено, що лише за умов прозорості та довіри лобізм може функціонувати як легітимний інструмент демократичного врядування. Додатково обґрунтовано, що роль неурядових організацій у політичному процесі виходить за межі безпосереднього впливу на нормотворення, охоплюючи формування суспільного порядку денного, підвищення рівня громадянської участі та зміцнення демократичної легітимності інститутів влади. У кризові періоди або за умов обмеження формальних каналів взаємодії саме громадянський сектор здатен забезпечити альтернативні механізми впливу через мобілізацію суспільства та використання міжнародних інструментів захисту прав. Це підкреслює необхідність розглядати лобізм не лише як інструмент впливу, а як складову ширшої екосистеми демократичного врядування
ТИПОЛОГІЯ КОРУПЦІЙНИХ ДІЙ ТА ВІДНОСИН В КРАЇНАХ ЦЕНТРАЛЬНО-СХІДНОЇ ЄВРОПИ
Корупція в регіоні ЦСЄ набуває різних форм – від дрібного хабарництва та розкрадання до масштабних схем «захоплення держави» та кумівських призначень. У статті проаналізовано та виокремлено три ключові форми корупції, характерні для посткомуністичних країн регіону: адміністративна корупція на низовому рівні (дрібне хабарництво в повсякденній взаємодії з бюрократією); самозбагачення політичної та адміністративної еліти (привласнення або перерозподіл державних ресурсів через патронаж і кумівство); мережева або системна корупція (олігархічні схеми, які поєднують бізнес і політичні еліти з метою контролю над державними інституціями). Ці категорії проілюстровано на основі порівняльного аналізу корупційних дій та відносин у межах країн регіону ЦСЄ, а саме у Польщі, Румунії та Словаччині. Встановлено, що у Польщі адміністративне хабарництво та патронатні практики зберігаються, однак вони обмежені дією порівняно стійких інституційних механізмів. У Румунії сформувалися потужні мережі політичної корупції, а антикорупційна боротьба набула популістського характеру, особливо після політизації діяльності таких органів, як Національний антикорупційний директорат Румунії (DNA). У Словаччині наслідки непрозорої приватизації 1990-х років спричинили класичні прояви «захоплення держави», зокрема через скандал «Горила», який лише частково було нейтралізовано реформами до останніх неліберальних трансформацій. Попри ці складнощі, досвід кожної з країн свідчить, що узгоджені антикорупційні заходи, які поєднують нормативно-правові реформи «згори» (зокрема вдосконалення системи державних закупівель, декларування активів, забезпечення незалежності судової гілки влади) з громадянським контролем «знизу», здатні поступово послаблювати вплив клієнтелістських мереж і сприяти відновленню інституційної доброчесності. Таким чином, дослідження підкреслює необхідність всебічного й контекстно-чутливого підходу до протидії корупції, що враховує всю складність її проявів у межах запропонованої типології
ІДЕЙНО-ПОЛІТИЧНІ ТА ЕТИЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ ЄВРОПИ В ІСТОРИЧНІЙ РЕТРОСПЕКТИВІ
У сучасному науковому дискурсі питання осмислення європейської ідентичності, її ідейно-політичних та етичних трансформацій набуває особливої актуальності в умовах глобальних викликів і криз. Рецензована праця Мілана Катунінеца «Europe on the Move: Research of Ideas, Ethics and Politics in European History» постає як фундаментальне дослідження, що пропонує комплексне бачення розвитку Європи як динамічного процесу, в якому взаємодіють ідеї, етика та політика. Монографія відкриває можливість переосмислення історичного досвіду не лише як сукупності подій, а як цілісного інтелектуального та морального проєкту. Особливої ваги цей підхід набуває в українському контексті, де сучасні події актуалізують питання належності до європейського ціннісного простору та ролі України у його трансформації