Вісник Прикарпатського університету. Серія: Політологія
ПРОФЕСОР ВАСИЛЬ МАРЧУК: ШЛЯХ СЛУЖІННЯ НАУЦІ, УНІВЕРСИТЕТУ Й УКРАЇНІ
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЮВІЛЕЙНИЙ ПОРТРЕТ: 65 РОКІВ ДУХОВНО-ПРОСВІТНИЦЬКОГО ПОДВИЖНИЦТВА ПРОФЕСОРА ВАСИЛЯ МАРЧУКА
ВІД УЧАСТІ ДО МОБІЛІЗАЦІЇ: ЗМІНА ПАРАДИГМИ ВЗАЄМОДІЇ ОМС ТА ГРОМАД В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Стаття присвячена дослідженню трансформації політичної взаємодії між органами місцевого самоврядування та територіальними громадами в умовах правового режиму воєнного стану. Авторка обґрунтовує зміну управлінської парадигми: від моделі «участі» (participation), притаманної мирному часу, до моделі «мобілізації» (mobilization), де громада стає активним суб’єктом безпеки та життєзабезпечення. У роботі проаналізовано феномен дуалізму влади, що виникає через паралельне функціонування виборних рад та призначених військових адміністрацій. Особлива увага приділена волонтерському сектору як новому політичному суб’єкту, що володіє високим рівнем горизонтальної легітимності та цифровими інструментами впливу. Визначено ключові ризики, зокрема загрозу консервації закритих методів управління та «демократичного дефіциту». Зроблено висновок, що післявоєнна стійкість громад залежить від здатності ОМС інституціоналізувати мобілізаційний досвід у сталі цифрові та правові форми демократичного діалогу.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ПАРЛАМЕНТСЬКИХ ВИБОРІВ У ШВЕЦІЇ ТА УКРАЇНІ: ГЕНДЕРНИЙ АСПЕКТ
Гендерні аспекти на парламентських виборах стають дедалі важливішими як у контексті досягнення рівності між чоловіками та жінками, так і з огляду на важливу роль жінок у підвищенні ефективності політики, толерантності та боротьбі з насильством і війною. Швеція та Україна є цікавими країнами для порівняння, оскільки Швеція є лідером за кількістю жінок у парламенті, а також досягла високого рівня гендерної рівності в інших сферах життя. Україна, зі свого боку, є країною, що розвивається, проте в контексті намірів України щодо європейської інтеграції питання досягнення гендерної рівності в її політиці стає особливо актуальним. Вивчення шведського досвіду в досягненні гендерної рівності в політиці виявить напрями подальших політичних реформ у цій сфері. У статті визначено найефективніші практики для досягнення гендерного балансу в політиці шляхом проведення порівняльного аналізу шведського й українського досвіду парламентських виборів. Вивчення законодавства обох країн щодо гендерних квот та аналіз додаткових способів, якими Швеція досягла сучасних результатів, дали можливість сформулювати рекомендації для України, які сприятимуть досягненню гендерної рівності під час парламентських виборів.
ФЕНОМЕН «ПОСТПРАВДИ» Й ІНФОРМАЦІЙНА ВРАЗЛИВІСТЬ ДЕМОКРАТИЧНИХ СУСПІЛЬСТВ ЄС
Значне місце в політиці інформаційної безпеки ЄС останнім часом посідає протидія феномену постправди, тому в статті автором розглянуто й доповнено визначення поняття «постправда», яке набуло популярності навколо таких подій, як референдум щодо Brexit 2016 року та президентські вибори в США, де політичні кампанії, як уважалося, ігнорували факти на користь емоційної риторики. На думку автора, постправда – це стан, коли межа між правдою та брехнею, чесністю й нечесністю, фактами та вигадкою розмивається й найважливішим у цьому випадку є суспільна перевага певного набору фактів, часто зумовлена емоціями чи особистими переконаннями. Також автором розкрито ступінь дослідження феномена «постправди» в зарубіжній і вітчизняній наукових школах; продемонстровано вплив явища «постправди» на інформаційну вразливість європейської демократії. Зроблено акцент на тому, що російські дезінформаційні кампанії використовують наявні політичні розбіжності й прагнуть створити нові, щоб послабити європейські демократичні суспільства зсередини. Пропаганда служить для легітимізації агресії рф, включаючи надання хибних виправдань для військових дій і заперечення відповідальності за воєнні злочини. Тобто гібридна війна рф призвела до появи реальності постправди, де емоції часто переважають об’єктивні факти у формуванні громадської думки. Реакцію ЄС на феномен «постправди» автором продемонстровано під час аналізу Плану дій ЄС щодо боротьби з фейковими новинами та дезінформацією (EDAP). Зокрема, визначено, що ЄС у політиці інформаційної безпеки на сучасному етапі зосереджений в тому числі на такому: 1) розвитку стійкості європейського демократичного суспільства; 2) протидії дезінформації з використанням такого механізму, як East StratCom Task Force; 3) притягненні соціальних мереж до відповідальності; 4) підтримці держав-членів інтеграційного об’єднання в «епоху постправди»; 5) вирішенні питання взаємодії медіа в умовах сьогодення.
СУЧАСНИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ БРЕНД УКРАЇНИ ЧЕРЕЗ ПРИЗМУ МІЖНАРОДНИХ РЕЙТИНГІВ ОЦІНЮВАННЯ НАЦІОНАЛЬНИХ БРЕНДІВ
У статті розглянуто сутність та особливості сучасного національного бренду України через аналіз позицій країни в провідних світових рейтингах в умовах масштабних безпекових криз і відкри- того військового вторгнення рф. Особливу увагу приділено зміні функціонального призначення брен- дингу держави: від засобу стимулювання інтересу мандрівників і капіталовкладників до ключового еле- мента отримання допомоги від партнерів, ведення зовнішньої політики та згуртування українського суспільства. Теоретичне підґрунтя роботи базується на принципах національного позиціонування С. Анхольта (зокрема його концепції «шестикутника»), а також на здобутках українських і закор- донних фахівців у галузях політичного маркетингу та стратегічних комунікацій. Під час підготовки матеріалу використано комплекс наукових методів, зокрема синтез, компаративістику, логіко-істо- ричний підхід, контент-аналіз та опрацювання статистичних даних глобальних індексів. Автором досліджено місце України в таких системах оцінювання, як Anholt-Ipsos Nation Brands Index і Brand Finance Nation Brands, простежено траєкторію змін головних показників протягом 2017–2024 років, окреслено вектори найбільш відчутного впливу війни на світове сприйняття країни. Установлено, що найскладніша ситуація спостерігається в категоріях державного управління й туристичного сектору, тоді як параметри експорту, інвестиційної діяльності й міграційної привабливості виявляють життєздатність завдяки підтримці союзників, успіхам у цифровізації та розвитку технологічних проєктів. Підтверджено доцільність упровадження морально-етичних орієнтирів при формуванні іміджу України, а також обов’язкового включення механізмів протидії інформаційним маніпуляціям до національних стратегій. Підсумовано, що планомірний розвиток національного бренду й зростання статусу України в міжнародних оцінках є критично важливими для посилення її ролі у світі, створення фундаменту для успішної реконструкції в повоєнний період.
ДОСВІД КРАЇН «АЗІАТСЬКИХ ТИГРІВ» У РОЗВИТКУ ЕЛЕКТРОННОГО УРЯДУВАННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ЙОГО АДАПТАЦІЇ ДЛЯ УКРАЇНИ
У статті здійснено комплексний аналіз досвіду країн «азіатських тигрів» – Сінгапуру, Південної Кореї, Тайваню та Гонконгу – у сфері формування й розвитку електронного урядування. На основі порівняльного дослідження міжнародних індексів, національних стратегій цифрової трансформації та емпіричних даних визначено ключові чинники успіху цих держав, серед яких – централізована координація цифрової політики, високий рівень інтероперабельності державних реєстрів, масове використання цифрової ідентичності, інвестиції в цифрову інфраструктуру й інструменти електронної участі громадян. Особливу увагу приділено аналізу українського контексту: сильним сторонам цифрової трансформації (платформа «Дія», розвиток відкритих даних, політична підтримка), а також інституційним і технологічним обмеженням (фрагментованість реєстрів, недостатня кіберстійкість, низький рівень довіри та вплив воєнних дій). На основі цього проведено оцінку можливостей і ризиків адаптації азійських моделей в Україні. Також запропоновано трирівневу дорожню карту впровадження найуспішніших практик електронного урядування – у коротко-, середньо- й довгостроковій перспективі – і визначено ключові індикатори моніторингу цифрових реформ. Результати дослідження підтверджують, що досвід «азіатських тигрів» може бути цінним орієнтиром для України, проте потребує інституційної модифікації, урахування безпекових умов і системних інвестицій у цифрову інфраструктуру.
ЄВРОПЕЙСЬКА ІНТЕГРАЦІЯ ЯК КЛЮЧОВА ІДЕЯ В УКРАЇНСЬКІЙ ПОЛІТИЧНІЙ ДУМЦІ: КРІЗЬ ПРИЗМУ СТОЛІТЬ
У статті здійснено комплексний політологічний аналіз європейської інтеграції як ідейного концепту в українській політичній думці. Розкрито історичні витоки європейської орієнтації України, від ранньомодерного періоду й національного відродження ХІХ століття до сучасного етапу розвитку незалежної української держави. Особливу увагу приділено формуванню європейської ідеї в працях українських мислителів, а також трансформації її змісту в умовах державної незалежності, демократичних перетворень і зовнішніх безпекових викликів. Доведено, що європейська інтеграція в українській політичній думці постає не лише як зовнішньополітичний курс, а як цивілізаційний вибір, оснований на цінностях демократії, прав людини, верховенства права й національного суверенітету. Проаналізовано еволюцію ставлення європейських політичних інституцій та інтелектуальних кіл до України, а також роль європейської солідарності в процесі становлення сучасної української політичної ідентичності. Обґрунтовано тезу, що в умовах російської агресії ідея європейської інтеграції набула для України особливого значення й стала фундаментальним елементом сучасної політичної думки.
ФОРМАТ ХАРИЗМАТИЧНОГО ПОЛІТИЧНОГО ЛІДЕРСТВА В КОНТЕКСТІ АВТОРИТАРНОГО Й ТОТАЛІТАРНОГО СУСПІЛЬСТВ
У статті із застосуванням методологічного підходу Е. Фромма до аналізу некрофільної та біофільної орієнтацій особистості здійснюється комплексне дослідження конструктивного й деструктивного потенціалу харизматичного політичного лідерства в умовах сучасних суспільно-політичних трансформацій. Основну увагу зосереджено на авторитарному й тоталітарному типах харизматичних лідерів, які, з одного боку, формують соціальні спільноти й суспільства за зразком власної психологічної, ціннісної та світоглядної структури, а з іншого – самі зазнають визначального впливу відповідних соціальних середовищ, масових очікувань, колективних страхів і культурно-психологічних норм, а також під впливом історичних традицій і соціальних практик. Обґрунтовується положення, згідно з яким харизма політичного лідера не зводиться виключно до сукупності індивідуальних психологічних рис чи особистісних якостей, а постає як складне соціально-політичне й символічне явище, що формується у взаємодії лідера зі спільнотою, яка його підтримує та функціонує як своєрідне символічне продовження його особистості, надаючи йому соціальної легітимності й впливу на різні рівні суспільного життя. Показано, що в межах авторитарних і тоталітарних суспільно-політичних режимів харизматичний політичний лідер реалізує власний екзистенціальний шарм через формування домінантної ідеології, яка виконує функцію квазіфілософії суспільного життя, інструмента мобілізації мас і механізму легітимації політичної влади. Одночасно встановлюється політичний режим, що регламентує характер взаємодії лідера зі спільнотою та суспільством, визначає напрями їхнього розвитку, межі соціальної активності, способи відтворення влади й стабілізації політичного порядку в умовах ідеологічної уніфікації, контролю, постійного впливу на масову свідомість.
ІНСТИТУЦІЙНІ ЧИННИКИ ІНФОРМАЦІЙНО-БЕЗПЕКОВОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: КОНЦЕПТ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті розкрито концепт дослідження інституційних чинників інформаційно-безпекової політики України в умовах воєнного стану. Актуальність дослідження зумовлена посиленням інформаційних загроз у період воєнного стану та зростанням ролі інформаційної безпеки як одного з ключових чинників забезпечення національної безпеки України в умовах повномасштабної збройної агресії РФ. Проаналізовано теоретико-методологічні підходи до розуміння інформаційної безпеки як багатовимірного явища, що поєднує правові, політичні, організаційні та комунікативні компоненти. Особливу увагу приділено впливу воєнного стану на трансформацію інформаційно-безпекової політики України. Доведено, що війна стала каталізатором інституційних змін, спрямованих на підвищення стійкості інформаційного простору, розвиток стратегічних комунікацій та посилення протидії дезінформації. Водночас наголошується на необхідності дотримання балансу між безпековими імперативами та демократичними стандартами в контексті євроінтеграційного курсу України. Зроблено висновок, що інституційні чинники не лише визначають здатність держави реагувати на актуальні інформаційні загрози, але й формують стратегічні засади інформаційно-безпекової політики в умовах воєнного стану, забезпечуючи її адаптивність та довгострокову ефективність.
ГЕНДЕРНИЙ ВИМІР ПЛАНІВ ПОВОЄННОЇ ВІДБУДОВИ УКРАЇНИ
У статті здійснено комплексний аналіз гендерного виміру ключових документів і підходів, що формують повоєнне відновлення України, й оцінено, наскільки задекларовані цілі гендерної рівності конвертуються в механізми врядування й фінансування. Дослідження простежує еволюцію уваги до гендерної проблематики в межах процесу Конференції з питань відновлення України та пов’язаних програмних документів, а також виявляє, як гендерні зобов’язання узгоджуються з рамками ЄС і практиками міжнародних донорів. Методологія поєднує якісний аналіз декларацій, політичних і нормативних документів та описовий аналіз статистики міжнародної допомоги, що подається у звітності Комітету сприяння розвитку ОЕСР (OECD DAC), зокрема з використанням гендерного маркера для класифікації офіційної допомоги розвитку. Результати засвідчують поступове посилення гендерної чутливості в дискурсі відновлення (участь жінок у прийнятті рішень, протидія гендерно зумовленому насильству, економічне включення, підтримка вразливих груп) і появу спеціалізованих партнерств і координаційних форматів. Водночас виявлено стійкий розрив між деклараціями й реалізацією: гендерні цілі часто фіксуються на рівні принципів, тоді як цільові бюджети, вимірювані показники й узгоджені індикатори залишаються недостатніми. Дані OECD DAC указують, що значна частка допомоги не маркується як така, що має гендерну рівність головною метою, що ускладнює підзвітність за результатами. Обґрунтовано, що відбудова, зосереджена переважно на інфраструктурі, може відтворювати довоєнні нерівності без інвестицій в економіку догляду, зайнятість і соціальні послуги. Сформульовано рекомендації для уряду України, донорів і громадянського суспільства: запровадження гендерно орієнтованого бюджетування з прозорими асигнуваннями, посилення системи моніторингу (SMART-індикатори, відкриті дані), інституціоналізація участі жіночих організацій у врядуванні відновлення та підвищення узгодженості донорської звітності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з оцінюванням ефективності запропонованих інструментів і їх впливу на соціальну стійкість і відновлення людського капіталу.
ДІЯЛЬНІСТЬ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ І РАДИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ ТА ОБОРОНИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено комплексний аналіз діяльності Президента України та Ради національної безпеки і оборони України (РНБО) в умовах правового режиму воєнного стану, запровадженого у відповідь на збройну агресію Російської Федерації. Розкрито конституційно-правовий статус Президента України як гаранта державного суверенітету й територіальної цілісності та Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України, а також визначено місце РНБО як координаційного органу у системі забезпечення національної безпеки і оборони. Показано, що воєнний стан істотно трансформує практику функціонування органів державної влади: зростає потреба в оперативності та централізації управлінських рішень, посилюється координуюча роль глави держави в секторі безпеки й оборони, а РНБО фактично набуває значення ключового майданчика міжвідомчої взаємодії, підготовки стратегічних рішень і контролю за їх реалізацією через механізм введення рішень у дію указами Президента. Окрему увагу приділено питанню легітимності та меж застосування надзвичайних повноважень у воєнний час: підкреслено, що розширення практичної ролі президентської вертикалі здатне забезпечити ефективність кризового управління й мобілізацію ресурсів, однак водночас породжує ризики надмірної персоналізації влади та ускладнення повернення до звичайних демократичних процедур після завершення війни. Розглянуто правові аспекти тимчасового обмеження окремих прав і свобод, призупинення виборчих процесів та застосування санкцій як інструментів реагування на загрози національній безпеці, наголошено на необхідності їх відповідності принципам необхідності та пропорційності й забезпечення належних гарантій контролю. Обґрунтовано потребу подальшого вдосконалення нормативно-правового регулювання воєнного стану, чіткого розмежування компетенцій між цивільною владою і військовим командуванням, посилення парламентського та судового контролю за безпековими рішеннями, а також інституційного зміцнення координаційних механізмів для збереження балансу між оборонною ефективністю та верховенством права у воєнний і післявоєнний періоди.
ЕТИЧНІ МЕЖІ ПОЛІТИЧНИХ РІШЕНЬ В УМОВАХ ЗБРОЙНОГО КОНФЛІКТУ
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз етичних меж політичних рішень в умовах збройного конфлікту як ключового виміру відповідальної політики сучасної держави. Розкрито зміст поняття етики політичних рішень та окреслено його взаємозв’язок із політичною відповідальністю, легітимністю влади й суспільною довірою. На основі узагальнення класичних і сучасних теоретичних підходів до політичної етики, зокрема концепції етики відповідальності, принципів пропорційності, публічного блага та верховенства права, проаналізовано специфіку ухвалення політичних рішень у надзвичайних умовах воєнного часу. Обґрунтовано, що збройний конфлікт суттєво ускладнює процес політичного вибору, посилюючи дилеми між безпекою, ефективністю управління та дотриманням морально-етичних і демократичних норм. В процесі дослідження також виокремлено ключові критерії етично допустимих політичних рішень у ситуації війни, визначено межі, за які політична доцільність не може виходити навіть за умов загрози національній безпеці. Особливу увагу приділено ролі відповідальної політики як нормативної рамки, що дозволяє поєднати потребу оперативних рішень із збереженням ціннісних орієнтирів демократичного суспільства. Доведено, що ігнорування етичних меж у процесі ухвалення політичних рішень у воєнний час призводить до ерозії легітимності влади та підриву суспільної довіри. Зроблено висновок, що дотримання етичних стандартів у політиці є не перешкодою, а необхідною умовою ефективного та відповідального управління в умовах збройного конфлікту.
ЛІМІНАЛЬНА ВІЙНА ТА ЇЇ ВПЛИВ НА МІЖНАРОДНУ БЕЗПЕКУ
У статті здійснено комплексний аналіз феномену лімінальної війни як однієї з ключових форм сучасної конфліктності, що розгортається у проміжному просторі між миром і війною. Дослідження показує, що лімінальна війна базується на навмисному використанні неоднозначності, субпорогових дій та поєднанні військових і невійськових інструментів впливу з метою досягнення стратегічних цілей без переходу до відкритого збройного протистояння. У статті проаналізовано теоретичні витоки концепції лімінальності, її відмінності від гібридної та класичної війни та зв’язок її із поняттям «сірої зони» в безпекових студіях. Особливу увагу приділено вразливості демократичних держав і міжнародних організацій до лімінальних стратегій через правові, політичні та інституційні обмеження реагування. На основі кейсів Росії, Китаю, Ірану та Північної Кореї продемонстровано різні моделі застосування лімінальної війни в умовах сучасної геополітичної конкуренції. Обґрунтовано, що лімінальна війна підриває механізми колективної безпеки, розмиває норми міжнародного права та посилює глобальну нестабільність. У статті також окреслено можливі напрями протидії лімінальній агресії, зокрема через посилення атрибуції, формування адаптивних порогів.
ПРОБЛЕМНІ АСПЕКТИ КОНЦЕПТУАЛЬНОГО ВИЗНАЧЕННЯ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ КУЛЬТУРИ В ПРОСТОРІ ПОЛІТИЧНОГО
У статті висвітлюється проблема кризової стадії функціонування культури споживання (що є базою також і сучасної політичної культури), яка потребує трансформації в культуру гідності й нових ціннісних настанов. У дослідженні розглядаються необхідні умови для цього – визначення особливих рис простору політичного, специфічні характеристики яких запропоновані французьким філософом Ж. Рансьєром. Майже неможливість структуровано й суто раціонально визначити поле політичного – унікальне джерело задля виникнення нового суб’єкта політики, який стане носієм відмінної політичної культури. У дослідженні запропоновані певні ознаки базової культурної ідентифікації європейця, які можна звести до поняття «культура гідності» громадянина за Е. Фроммом. Висловлена гіпотеза щодо можливості в умовах виникнення нового суб’єкта політики з базовою настановою культури гідності розгортання нових форм демократії, рівності, соціальної справедливості.
ЕЛЕКТОРАЛЬНЕ ПОЛЕ ПОВОЄННОЇ УКРАЇНИ: СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ ТА ТЕХНОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ
У статті аналізується електоральне поле повоєнної України під впливом соціально-політичних зрушень, технологічних інновацій та загроз популізму. Перші вибори стануть тестом на стійкість демократії та інструментом легітимації політики відновлення. Визначено ключових електоральних суб’єктів – ветеранів/військових, ВПО, мешканців деокупованих громад і закордонний корпус, чию участь ускладнюють соціально-економічні та ідентифікаційні бар’єри. Додатковий вплив матимуть волонтери та активісти, які вимагатимуть підзвітності. Запропоновано стратегію виборів, що має поєднати традиційні дільниці, мобільні бригади, закордонні та віртуальні округи, цифрові системи та модернізацію законодавства. Повоєнна Україна може стати моделлю демократичного оновлення, але це вимагатиме політичної волі та довіри громадян.
ЦІННІСНІ АСПЕКТИ ПОЛІТИЧНОЇ УЧАСТІ КОРІННИХ НАРОДІВ УКРАЇНИ (НА ПРИКЛАДІ КРИМСЬКИХ ТАТАР)
У статті досліджено ціннісні аспекти політичної участі корінних народів України на прикладі кримськотатарського народу. Теоретичним підґрунтям аналізу слугують міжнародні стандарти захисту прав корінних народів, насамперед Декларація ООН про права корінних народів, яка закріплює право корінних народів на участь у прийнятті рішень через представників, обраних ними самими, і принцип «внутрішнього самовизначення» як ціннісну альтернативу асиміляційним і дискримінаційним практикам. Обґрунтовано, що політична участь корінних народів базується на комплексі фундаментальних цінностей: самовизначення, гідності, визнання, справедливості, недискримінації, збереження культурної ідентичності й колективних прав, а також на принципах інклюзивної демократії й партнерства держави з корінними спільнотами. Розглянуто основні моделі забезпечення участі корінних народів у світовій практиці, серед яких – парламентське представництво, консультативні органи, автономні форми самоврядування, механізми обов’язкових консультацій і вільної, попередньої та поінформованої згоди тощо. Показано еволюцію політичної участі кримських татар у незалежній Україні через інститути Курултаю та Меджлісу, а також трансформацію цієї участі після 2014 року внаслідок окупації Криму й репресивних практик рф.
ПОЛІТИЧНИЙ РИЗИК ЯК КРИТЕРІЙ ФУНКЦІОНАЛЬНОСТІ ПОЛІТИЧНОЇ СИСТЕМИ
У статті політичний ризик розглядається як ключовий критерій функціональності політичної системи в умовах зростання невизначеності, соціально-політичних трансформацій і воєнних викликів. Обґрунтовується положення, що політичний ризик є не лише супутнім явищем політичної діяльності, а й структурним елементом політичного процесу, який відображає здатність системи ухвалювати рішення, адаптуватися до змін і зберігати стійкість у кризових ситуаціях. Політична система функціонує в середовищі постійних внутрішніх і зовнішніх загроз, що зумовлює необхідність управління ризиками як складової її ефективності. Політичний ризик тісно пов’язаний з інтересами суб’єктів політики, процесом ухвалення рішень та обмеженістю знань про наслідки цих рішень. Характер і рівень ризику визначаються взаємодією політичних інститутів, групових інтересів та умов реалізації політичної влади. Особлива увага приділяється ролі політичних криз і воєнних конфліктів як факторів, що підвищують ризикогенність політичного середовища й водночас є каталізаторами інституційних змін. Показано, що політична стабільність не означає відсутності ризиків, а передбачає наявність механізмів їх ідентифікації, контролю й мінімізації. Порушення легітимності влади, нерегулярність політичних взаємодій та ослаблення інститутів свідчать про зниження функціональності політичної системи та зростання політичного ризику. Зроблено висновок, що політичний ризик є універсальним, колективним і динамічним явищем, рівень якого є індикатором стану політичної системи. Аналіз політичного ризику дає змогу оцінити ефективність функціонування політичних інститутів, їхню здатність реагувати на виклики та забезпечувати стабільність у ситуаціях підвищеної загрози.
ДЕРЖАВНА ГУМАНІТАРНА ПОЛІТИКА ЯК ІНСТРУМЕНТ ЗМІЦНЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
У статті розкрито гуманітарну складову модернізаційних процесів, зокрема формування людського капіталу, розвиток освіти й науки, підвищення культурної спроможності, зміцнення інформаційної безпеки. Визначено роль гуманітарної політики у запобіганні зовнішнім загрозам і протидії дезінформації. Особливу увагу приділено питанням розвитку інноваційної екосистеми, міжнародної співпраці та психологічної підтримки населення. Обґрунтовано, що гуманітарна політика є необхідною умовою зміцнення національної безпеки та забезпечення цивілізаційного вибору України на шляху євроінтеграції. Аспекти гуманітарного спрямування модернізації, коли йдеться про гарантування національної безпеки України, набувають надзвичайної ваги у світлі російсько-української війни та повномасштабного вторгнення з боку росії. Зустрічні виклики, які спричинені військовими діями рф, вимагають не лише нарощування потужностей технічного та військового характеру для держави, але й проведення ґрунтовних змін у царині гуманітарної діяльності. Ці зміни мають бути спрямовані на укріплення життєздатності громади та формування національної самосвідомості. Формування й удосконалення гуманітарних установ, політика у сфері інформації, система освіти, культурна сфера й інші подібні складові є фундаментальними чинниками модернізаційного процесу. Вони слугують запорукою стратегічної незламності як держави, так і суспільства перед лицем загроз, що походять як ззовні, так і зсередини.
ВПЛИВ ВОЛОНТЕРСЬКОГО РУХУ НА СТІЙКІСТЬ І БЕЗПЕКУ УКРАЇНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В УМОВАХ СУЧАСНИХ ЗАГРОЗ
Статтю присвячено аналізу волонтерського руху як одного з ключових чинників зміцнення стійкості та безпеки українського суспільства в умовах сучасних викликів. У роботі розглядаються соціально-політичні та безпекові аспекти волонтерської діяльності, її вплив на суспільну згуртованість, формування громадянської ідентичності та підвищення рівня довіри між державою і громадянським суспільством. Особливу увагу приділено ролі волонтерських ініціатив у подоланні кризових ситуацій, зокрема в умовах воєнних загроз і гуманітарних викликів. Проаналізовано внесок волонтерського руху в забезпечення соціальної стабільності, підтримку обороноздатності держави та зміцнення внутрішньої безпеки. У статті також окреслено потенційні ризики й обмеження волонтерської діяльності, а також необхідність її інституціоналізації та координації з боку держави. Зроблено висновок про важливість розвитку партнерської взаємодії між державними інститутами та волонтерським сектором як передумови підвищення стійкості й безпеки українського суспільства. Метою статті є дослідження та комплексний аналіз впливу волонтерського руху на формування стійкості й забезпечення безпеки українського суспільства в умовах сучасних загроз, а також визначення його ролі у зміцненні соціальної згуртованості, громадянської активності та взаємодії між державою і громадянським суспільством. Відповідно до мети сформовані такі завдання дослідження: проаналізувати теоретичні підходи до розуміння феномену волонтерського руху та суспільної стійкості в контексті безпеки, визначити основні функції та напрями діяльності волонтерського руху в Україні в умовах сучасних загроз, дослідити вплив волонтерських ініціатив на соціальну згуртованість, громадянську ідентичність і рівень довіри в суспільстві.
ЗАКОНОДАВСТВО ПРО ПОЛІТИЧНІ ПАРТІЇ В УКРАЇНІ: СТАН І ПЕРСПЕКТИВИ МОДЕРНІЗАЦІЇ
У статті досліджено сучасний стан законодавства про політичні партії в Україні, виявлено ключові проблеми його застосування й обґрунтовано напрями модернізації з урахуванням конституційних принципів, євроінтеграційного вектора та практики державного контролю у сфері політичних фінансів. Показано, що чинна модель правового регулювання, сформована Законом України «Про політичні партії в Україні», поєднує класичні підходи до партійного будівництва з новими інструментами прозорості й відповідальності (зокрема звітування та державне фінансування, цифрові реєстри). Водночас зберігаються проблеми фрагментарності норм, неузгодженості з виборчим законодавством (у тому числі щодо гендерних квот), нерівномірності правозастосування й обмеженої спроможності санкційних механізмів стимулювати доброчесність політичних фінансів. Окрему увагу приділено безпековим обмеженням діяльності політичних партій в умовах дії правового режиму воєнного стану, правовим підставам наслідків судової заборони проросійських політичних партій, зокрема в частині переходу активів у власність держави. Доведено, що законодавство про політичні партії в Україні відіграє ключову роль у формуванні та функціонуванні національної партійної системи, а від його якості й ефективності значною мірою залежить рівень демократичного розвитку держави. Сформульовано пропозиції щодо кодифікації й оновлення законодавства: підвищення стандартів внутрішньопартійної демократії, гармонізація партійних і виборчих норм, удосконалення контролю й відповідальності за порушення фінансової дисципліни, розвиток цифрових механізмів прозорості, уточнення процедур заборони партій з гарантіями прав людини та принципом пропорційності.
СОЦІАЛЬНА САМООРГАНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В ОСОБИСТИХ НАРАТИВАХ ВОЛОНТЕРІВ (НА МАТЕРІАЛАХ КНИГИ «ЄДНОСТІ СИЛА»)
У статті досліджується феномен соціальної самоорганізації українського суспільства в умовах повномасштабної війни крізь призму особистих наративів волонтерів. Метою роботи є аналіз волонтерських свідчень як джерела осмислення механізмів громадянської мобілізації, солідарності й колективної дії в контексті національного спротиву російській агресії. Емпіричну основу дослідження становлять усні свідчення й наративи волонтерів, зібрані авторкою та опубліковані в книзі «Єдності сила». Методологічно стаття спирається на поєднання наративного аналізу, якісного контент-аналізу й теоретичних підходів до вивчення соціальної самоорганізації, соціального капіталу й довіри. У результаті дослідження виявлено, що волонтерські наративи відображають стихійний, емерджентний характер самоорганізації, оснований на горизонтальних зв’язках, взаємній довірі та моральній відповідальності. Обґрунтовано, що процеси децентралізації й інституційне зміцнення територіальних громад створили сприятливі умови для швидкої мобілізації громадянських ініціатив у перші місяці війни. Зроблено висновок, що соціальна самоорганізація, зафіксована в особистих волонтерських наративах, постає важливим чинником національної стійкості й формування нової культури громадянської участі в Україні.
ПОЛІТИЧНІ ПРАКТИКИ ЛОБІЗМУ В КРАЇНАХ ЄС: КОНЦЕПЦІЯ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті запропоновано концепцію дослідження політичних практик лобізму в країнах Європейського Союзу як складного багатовимірного феномену сучасної демократичної політики, що формується в умовах багаторівневого врядування та інституційної різнорідності. Лобізм розглядається не лише як інструмент просування групових інтересів, а як відносно інституціоналізований механізм політичної комунікації, за допомогою якого відбувається узгодження позицій між державними інститутами, наднаціональними структурами ЄС та організованими групами інтересів на національному і наднаціональному рівнях. Обґрунтовується теза, що специфіка політичних практик лобізму в Європейському Союзі зумовлена поєднанням різних моделей демократичного врядування, правових традицій і рівнів інституційної зрілості держав-членів, а також особливою роллю таких інститутів, як Європейська комісія, Європейський парламент і Рада ЄС. У цьому контексті лобізм виступає важливим елементом процесу формування публічної політики, забезпечуючи адаптацію національних інтересів до наднаціональних норм, процедур і регуляторних практик. На основі узагальнення сучасних теоретико-методологічних підходів до аналізу лобізму обґрунтовано доцільність комплексного поєднання інституціонального, порівняльного та структурно-функціонального підходів. Така методологічна комбінація дозволяє розглядати політичні практики лобізму як динамічний феномен, що поєднує формалізовані механізми взаємодії з органами влади та стійкі неформальні канали впливу, які особливо характерні для політичних систем із незавершеною інституціоналізацією.
СТАНДАРТИ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ У СФЕРІ СВОБОДИ СЛОВА ТА СВОБОДИ МЕДІА В ЦИФРОВУ ЕПОХУ
У статті здійснено комплексний аналіз європейських стандартів свободи слова та свободи медіа в умовах цифрової трансформації публічної сфери. Розкрито політико-інституційне значення свободи медіа як ключової умови функціонування демократичних режимів, забезпечення політичного плюралізму та ефективного громадського контролю за діяльністю влади. Показано, що цифровізація політичної комунікації, зростання ролі онлайн-платформ і концентрація інформаційної влади зумовлюють необхідність переосмислення класичних підходів до захисту свободи вираження поглядів та потребують реагування на політичному рівні. Проаналізовано основні джерела формування європейських стандартів свободи слова, зокрема Європейську конвенцію з прав людини, Хартію основних прав Європейського Союзу, практику Європейського суду з прав людини, а також новітні регуляторні акти ЄС – Digital Services Act, Digital Markets Act та Європейський акт про свободу медіа. Обґрунтовано, що зазначені інструменти формують наднаціональну модель регулювання цифрової публічної сфери, спрямовану на досягнення балансу між свободою слова, суспільними інтересами та демократичною стабільністю. Окрему увагу приділено значенню європейських стандартів свободи слова та свободи медіа для України в контексті європейської інтеграції та протидії інформаційним загрозам. Зроблено висновок про необхідність подальшої адаптації національного медійного законодавства до стандартів Європейського Союзу з урахуванням політичних і безпекових викликів сучасності.
НОВІ МЕДІА ЯК КОМУНІКАТИВНІ ТЕХНОЛОГІЇ ХХІ СТОЛІТТЯ
Стаття присвячена комплексному аналізу нових медіа як провідних комунікативних технологій ХХІ століття в контексті докорінної перебудови глобального інформаційного простору, політичних процесів і мережевих соціальних взаємодій. У дослідженні з’ясовується сутність нових медіа, їхніх ключових типологічних рис і визначальної ролі у формуванні новітніх моделей комунікації між державними інституціями, громадянським суспільством та окремими індивідами. Основну увагу приділено таким фундаментальним характеристикам нових медіа, як гіпертекстуальність, інтерактивність, мультимедійність, децентралізація та миттєвість поширення інформації, що принципово відрізняє їх від класичних засобів масової комунікації. Проаналізовано еволюцію комунікативних технологій під впливом інтернетизації, цифрової конвергенції й розвитку соціальних платформ, котрі не лише транслюють контент, а й формують умови для безпосередньої участі аудиторії в його створенні. Висвітлено вплив нових медіа на суспільну свідомість, інструменти громадської мобілізації, політичну комунікацію та конструювання сучасного публічного дискурсу. Окремо розглядається роль алгоритмічних систем і штучного інтелекту в персоналізації інформаційного досвіду користувача, що створює нові виклики для медіаграмотності. Звернено увагу на зростання значення нових медіа як ключового механізму стратегічних комунікацій, політичного маркетингу та цифрового брендингу політичних акторів у віртуальному просторі. Особливий акцент зроблено на проблемних аспектах функціонування цифрових медіа, зокрема на поширенні дезінформації, реалізації прихованих інформаційних операцій, маніпулятивних практик в епоху «постправди» й системної кризи довіри до традиційних медійних джерел. Резюмується, що нові медіа є не лише явищем технологічним, а й потужним соціально-політичним інститутом, що визначає архітектуру комунікації у ХХІ столітті й потребує подальшого поглибленого міждисциплінарного осмислення.
ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЯ ТА ПОЛІТИЧНІ ПАРТІЇ ІВАНО-ФРАНКІВЩИНИ: ВИБОРЧІ ПРОЦЕСИ, ПРОГРАМИ ТА ІНСТИТУЦІЙНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У статті досліджено вплив реформи децентралізації на партійну систему та виборчі процеси в Івано-Франківській області. Об’єктом дослідження є політичні партії та виборчі процеси регіонального рівня Івано-Франківщини в умовах реалізації реформи децентралізації. Проводиться аналіз трансформацій регіональної партійної системи та електоральної поведінки під впливом децентралізаційних процесів, а також оцінка змін у програмах політичних партій і в інституційних засадах місцевого самоврядування. Основна увага приділяється аналізу розвитку регіональної партійної системи, перебігу та результатів місцевих виборів 2020 року, еволюції партійних програм та інституційних трансформацій у контексті децентралізації. Децентралізація залишається однією з ключових реформ в Україні, спрямованих на зміцнення демократичних основ та стійкості держави. Завершення основного етапу цієї реформи напередодні місцевих виборів 2020 року створило нові умови для функціонування політичних партій та виборчих процесів на місцевому рівні. Аналіз впливу децентралізації на регіональну партійну систему Прикарпаття дає змогу виявити особливості трансформації політичного життя регіону, що важливо для розуміння загальнонаціональних тенденцій та подальшого розвитку демократичних інституцій.
ЕТИЧНА ПОВЕДІНКА В ДІЯЛЬНОСТІ ПРЕДСТАВНИЦЬКИХ ОРГАНІВ ВЛАДИ: ПОЛІТИЧНИЙ ВИМІР
У сучасних умовах розвитку демократичних політичних систем проблема етичної поведінки в діяльності представницьких органів влади набуває особливої значущості. Посилення ролі публічної політики, відкритість політичних процесів і зростання впливу громадської думки актуалізують вимоги до морально-етичних стандартів діяльності обраних представників. Етична поведінка депутатів є важливим чинником формування довіри громадян до інститутів влади, визначає рівень їхньої політичної легітимності й безпосередньо впливає на ефективність реалізації владних повноважень. У політичному вимірі етична поведінка не обмежується дотриманням формально встановлених правових норм, а охоплює ширше коло принципів – відповідальність, доброчесність, прозорість, підзвітність та орієнтацію на публічний інтерес. Порушення цих принципів у діяльності представницьких органів влади призводить до зниження якості політичних рішень, поширення політичного цинізму та зростання соціального напруження. Саме тому етична складова політичної діяльності дедалі частіше розглядається як необхідний елемент демократичного врядування, а не як другорядна характеристика політичної культури. Актуальність дослідження зумовлюється також процесами інституційних трансформацій, які супроводжуються переглядом ролі й відповідальності представницьких органів влади. В умовах демократичних змін виникає потреба в науковому осмисленні механізмів формування та регулювання етичної поведінки політичних акторів, а також у визначенні меж політичної відповідальності депутатів перед суспільством. Недостатня інституціоналізація етичних норм, фрагментарність контролю за їх дотриманням і суперечності між політичною доцільністю й моральними вимогами підсилюють значення комплексного політичного аналізу цієї проблеми. У зв’язку з цим дослідження етичної поведінки в діяльності представницьких органів влади є своєчасним і необхідним для поглиблення теоретичних підходів до розуміння сучасної політики та вдосконалення практик демократичного управління.
АКАДЕМІЯ АНДРІЯ ПОТОЦЬКОГО В СТАНИСЛАВОВІ. ЩОДО ПИТАННЯ ҐЕНЕЗИ ІНСТИТУЦІЇ ОСВІТИ В ІВАНО-ФРАНКІВСЬКУ
Стаття присвячена дослідженню ґенези першого навчального закладу «гуманістичного типу» на теренах сучасного Івано-Франківська – академії, заснованої в 1669 р. власником міста Станиславова Андрієм Потоцьким. У контексті сучасних процесів декомунізації й актуалізації політики національної пам’яті в Україні автор звертається до проблеми історичних витоків Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, ставлячи під сумнів усталену в совєтський період дату його заснування (1940 р.) і пропонуючи її перегляд на підставі аналізу джерел ранньомодерної доби. У статті показано, що освітня інституція, створена в Станиславові в другій половині XVII ст., функціонувала як елемент ширшого соціокультурного й політичного простору багатонаціонального прикордонного регіону Речі Посполитої. Освіта розглядається не лише як інструмент інтелектуального формування, а і як важливий чинник етнополітичної рівноваги, символ соціального престижу й складова надрегіональних культурних та економічних зв’язків. На основі критичного аналізу історико-краєзнавчої літератури ХІХ–ХХ ст., а також залучення джерел XVII–XVIII ст. (подорожніх описів, панегіричних текстів, локальних наративів) реконструюється процес заснування академії, її освітні функції, інституційна специфіка та місце в міському соціумі Станиславова. Автор аргументує, що цей навчальний заклад відповідав тогочасним європейським уявленням про гуманістичну освіту й виконував роль осередку формування еліт у прикордонному регіоні. У підсумку стаття обґрунтовує необхідність перегляду датування заснування сучасного Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, уписуючи його історію в значно триваліший історичний континуум і пропонуючи нову перспективу осмислення інституційної спадкоємності, регіональної ідентичності й політичної історії освіти.
ДЕМОКРАТИЧНИЙ ЦИВІЛЬНИЙ КОНТРОЛЬ НАД ЗБРОЙНИМИ СИЛАМИ УКРАЇНИ: ПОЛІТИЧНІ ТА ІНСТИТУЦІЙНІ АСПЕКТИ РЕАЛІЗАЦІЇ
Стаття присвячена дослідженню політичних та інституційних аспектів впровадження демократичного цивільного контролю над Збройними Сила України. Розглянуто сутність та зміст категорії “демократичний цивільний контроль”, політико-правові основи його становлення, механізми і форми реалізації в контексті державотворення та сучасних актуальних викликів для національної безпеки держави. З’ясовано, що здійснення контролю над Збройними Силами України відбувається через відповідні контролюючі процеси, зокрема, парламентський, президентський, урядовий, судовий та цивільний нагляд. У межах кожного з них здійснюються відповідні експертні процедури з метою проведення ефективного моніторингу стану демократичного цивільного контролю над сектором безпеки і оборони держави загалом і Збройними Силами України зокрема. Приділено увагу основним недолікам системи демократичного цивільного контролю над Збройними Силами України, пов’язаними із реальним рівнем демократизації вітчизняної політичної системи, правовим забезпеченням реалізації цивільного контролю і проблемам його дієвого інституційного впровадження. У статті також звернено увагу на оптимізацію системи демократичного цивільного контролю над Збройними Силами України, зокрема в контексті повномасштабного російського вторгнення та запровадження правового режиму воєнного стану. Наголошено на комплексному підході щодо вдосконалення контролюючих функцій держави і громадськості та необхідності подальших міждисциплінарних досліджень із заявленої тематики.
У статті досліджуються сучасні особливості бретонської ідентичності в контексті історичного, соціокультурного та політичного розвитку регіону Бретань. Автор аналізує взаємодію між збереженням локальної мови та культурних традицій і впливом панівної французької культури. Особлива увага приділяється ролі культурних і мовних ініціатив, таких як двомовні школи та популяризація бретонської музики, фольклору та фестивалів, у підтримці колективної самосвідомості. Особливу увагу приділено трансформації традиційних маркерів ідентичності – мови, історичної пам’яті, регіональних символів і звичаїв, та їхньому функціонуванню в сучасному соціокультурному просторі. Розглянуто роль бретонської мови як ключового чинника етнокультурної самоідентифікації, а також діяльність освітніх і громадських ініціатив, спрямованих на її збереження й популяризацію. У статті також розглядається політичний аспект ідентичності, зокрема діяльність регіональних партій, та їхній внесок у формування автономістських ідеалів серед населення. Дослідження ґрунтується на аналізі сучасних соціологічних даних, виборчих тенденцій та культурних практик, що дозволяє окреслити динаміку трансформації бретонської ідентичності під впливом глобалізаційних процесів та євроінтеграції. У статті висвітлено вплив регіоналізму, культурного туризму на формування нових форм бретонської ідентичності, які поєднують традиційні елементи з модерними практиками. Тенденції розвитку Європейського Союзу та процеси глобалізації суттєво впливають на трансформацію бретонської ідентичності, створюючи як виклики, так і нові можливості для її збереження. Політика ЄС у сфері культурного різноманіття та регіонального розвитку, особливо концепція «Європи регіонів», сприяє інституційній підтримці регіональних мов і культур, зокрема бретонської, водночас інтегруючи їх у ширший європейський культурний простір. Зроблено висновок, що сучасна бретонська ідентичність має динамічний характер, поєднуючи локальну культурну специфіку з загальнонаціональною та європейською ідентичностями.
МЕТОДОЛОГІЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ ПОЛІТИЧНИХ НАСЛІДКІВ МІГРАЦІЙНИХ ПРОЦЕСІВ
У статті обґрунтовано методологічні засади аналізу політичних наслідків міграційних процесів у країнах Європейського Союзу. Показано, що сучасні міграційні потоки, будучи зумовленими глобальною соціально-економічною нерівністю й конфліктами, трансформуються в специфічні політичні ефекти – зміну інституційної архітектури, модифікацію партійно-політичних конфігурацій, переоформлення дискурсів безпеки. Для адекватного відображення цих багатовимірних процесів запропоновано інтегровану методологічну рамку, що поєднує системно-структурний і неоінституційний підходи. У межах системного підходу міграція розглядається як зовнішній імпульс, який трансформується політичною системою через механізми «входів», «виходів» і зворотного зв’язку; неоінституційний аналіз дає змогу простежити роль формальних і неформальних інститутів у формуванні стратегій реагування й ефектів «шляхової залежності». Теоретичну рамку деталізовано через три взаємодоповнювальні парадигми – політичної економії міграції, конструктивізму й теорії сек’юритизації. На цій основі вибудувано багаторівневий дослідницький дизайн, що поєднує порівняльний метод, інституційний аналіз, критичний дискурс-аналіз, глибинні кейс-стаді й історичний метод у логіці методологічної тріангуляції. Окреслено структуру джерельної бази (правові акти ЄС і держав-членів, статистика міжнародних організацій, медіатексти, програмні документи партій, наукові праці), хронологічні рамки (початок 2000-х рр. – дотепер) і географічні обмеження дослідження. Проаналізовано концептуальні, методологічні, джерельні й просторові обмеження запропонованого підходу та показано, що їх рефлексивне врахування підвищує валідність висновків і створює підґрунтя для подальших спеціалізованих студій політичних наслідків міграції в ЄС.
ТЕМАТИЧНІ ПРІОРИТЕТИ НОВИННОГО КОНТЕНТУ РЕГІОНАЛЬНОГО ТЕЛЕБАЧЕННЯ
Статтю присвячено системному дослідженню соціально-економічної проблематики, що висвітлювалася в новинних випусках регіональних медіа Житомирської області протягом першого року повномасштабної російсько-української війни на прикладі телеканалу «Суспільне Житомир». Узагальнено основні виклики, з якими зіткнулися місцеві медіа в умовах воєнного часу, проаналізовано функціональне місце регіонального телебачення в інформаційно-комунікаційній системі області та простежено зміну інформаційних потреб аудиторії під впливом адаптації до життя в умовах війни. Досліджено трансформацію тематичних орієнтирів у новинній стрічці та визначено ключову проблематику сюжетів, яка формує інформаційне поле регіону. За результатами проведеного дослідження встановлено, що значну частку новинного контенту становлять сюжети, пов’язані з війною та її наслідками, проблемами внутрішньо переміщених осіб і волонтерською діяльністю. Висвітлення соціально-економічних проблем здійснюється крізь призму локальних потреб і викликів, що дає змогу формувати цілісну картину життя регіону в перші місяці війни. Особливо цінні проведений контент-аналіз новинної програми «Новини Житомира» телеканалу протягом першого року війни й отримані на його основі висновки щодо тематичних пріоритетів і динаміки висвітлення соціально-економічних проблем, що можуть слугувати основою для подальших досліджень стратегій формування регіонального новинного контенту в умовах кризових ситуацій. Визначено тематичні пріоритети новинного контенту регіонального телеканалу протягом першого року війни, узагальнено роль соціально-економічної проблематики у структурі випусків та оцінку її розширення і трансформації під впливом повномасштабного вторгнення.
ПОЛІТИЧНА ІДЕНТИЧНІСТЬ ЯК ОБ’ЄКТ ПОЛІТОЛОГІЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті розглядається феномен ідентичності як складна багатовимірна категорія сучасної політичної науки, що формується на перетині соціальних, культурних і політичних чинників. Проаналізовано основні теоретичні підходи до осмислення ідентичності (психологічний, соціально-конструктивістський, культурологічний і політичний), її рівні й форми – національна, громадянська, етнічна, регіональна й політична. Метою статті є з’ясування основних теоретико-методологічних підходів у політологічному дискурсі до феномена ідентичності та її політичних функцій. Ідентичність не є сталою або заданою характеристикою, а формується й трансформується під впливом соціально-політичного контексту, історичної пам’яті, культурних наративів і комунікативних практик. Науковці підкреслюють її багатовимірний характер і ключову роль у процесах політичної мобілізації, легітимації влади й суспільної консолідації, особливо в умовах гібридних конфліктів та інформаційних воєн. В українському контексті формування інклюзивної громадянської та національної ідентичності постає ключовою передумовою демократичного розвитку, ефективної протидії зовнішнім інформаційним і безпековим загрозам і збереження державної цілісності. Зроблено висновок, що ідентичність у сучасних соціально-політичних умовах є динамічним, багаторівневим і контекстуально зумовленим феноменом, який відіграє визначальну роль у процесах політичної самоорганізації, суспільної консолідації й забезпечення національної стійкості. Наголошується, що системне й систематичне дослідження феномена ідентичності дає змогу глибше зрозуміти природу політичних процесів, характер взаємодії між державою і громадянином, особливості формування політичної культури в умовах постійних глобальних трансформацій.
ФОРМУВАННЯ ДОСЛІДНИЦЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНЬОГО ПОЛІТОЛОГА ЗАСОБАМИ НАВЧАЛЬНОГО ПРОЄКТУВАННЯ
Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню формування дослідницької компетентності майбутніх політологів засобами начального проєктування, що є відповіддю на вимоги до професійної підготовки фахівця політичної науки, який має володіти не лише теоретичними знаннями, а й здатністю до аналітичнішого мислення, критичної оцінки ситуації та вмінням моделювати практичні рекомендації для вирішення конкретних проблем. Формування дослідницької компетентності як інтегральної характеристики професійної підготовки політолога реалізується через інтеграцію теоретичних знань і практичних умінь, яка забезпечується через використання під час освітнього процесу навчального проєктування. Дослідження засвідчило, що майже 50% здобувачів вищої освіти спеціальності С2 «Політологія» реалізовують дослідницькі вміння через участь у наукових конкурсах і проєктах, а ще 50% здобувачів освіти відмітили, що займаються дослідницькою роботою під час аудиторних занять, виконання самостійної роботи чи здобуття неформальної/інформальної освіти. Результати дослідження засвідчують, що систематичне використання навчального проєктування в освітньому процесі сприяє підвищенню рівня дослідницької компетентності в здобувачів освіти, які навчаються на спеціальності С2 «Політологія». Матеріали публікації можуть бути використані під час удосконалення освітніх і робочих програм, розроблення методичних рекомендацій і впровадження інноваційних форм організації навчального процесу під час підготовки фахівців спеціальності С2 «Політологія».
ІНФОРМАЦІЙНА ВІЙНА РФ ПРОТИ УКРАЇНИ У 2025 РОЦІ: АНАЛІЗ КЛЮЧОВИХ НАРАТИВІВ І ПСИХОЛОГІЧНИХ МЕХАНІЗМІВ ВПЛИВУ
У статті здійснено аналіз ключових наративів і психологічних механізмів інформаційної війни рф проти України у 2025 році. Досліджено сучасний етап гібридного конфлікту, акцентуючи увагу на системному використанні пропагандистських наративів, які апелюють до базових психологічних механізмів страху, тривоги, утоми й безпорадності. Особлива увага приділена наративам «мир будь-якою ціною», загрозі застосування ядерної зброї, маніпуляціям навколо Запорізької АЕС і делегітимації української суб’єктності. Проаналізовано вплив цих наративів на внутрішню й міжнародну аудиторії, а також на політичні рішення й суспільні настрої. Дослідження демонструє, що ефективність інформаційної агресії рф забезпечується не окремими повідомленнями, а їх інтеграцією в цілісну систему психологічного впливу. Результати роботи можуть бути використані для розроблення стратегій протидії дезінформації, посилення інформаційної безпеки й формування власних комунікаційних стратегій України.
ЦИФРОВА НЕРІВНІСТЬ У ПОЛІТИКО-ПРАВОВОМУ ВИМІРІ
В статті розглядається цифрова нерівність у політико-правовому вимірі як один із ключових викликів сучасної демократизації та державного управління, оскільки вона безпосередньо впливає на реальну можливість громадян здійснювати свої політичні права та брати участь у врядуванні. Аргументовано, що нерівномірність доступу до інформаційно-комунікаційних технологій формує асиметрію політичних можливостей, відтворює соціальні розриви та стає чинником політичної маргіналізації окремих груп населення. У цих умовах цифрова нерівність перестає бути лише технічною або соціально-економічною проблемою і набуває статусу системного політичного ризику, що впливає на легітимність державних інститутів, якість демократичних процесів та рівень національної безпеки. Обгрунтовано, що подолання цифрової нерівності потребує комплексної, цілеспрямованої політики, яка поєднує розвиток цифрової інфраструктури, формування цифрових компетентностей, інклюзивність державних сервісів і посилення демократичних інститутів.
ПОЛІТИЧНА СИСТЕМА ЯК ІНСТИТУЦІЙНА ОСНОВА МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ
Дослідження місцевого самоврядування в контексті політичної системи є одним із центральних завдань сучасної політології, оскільки місцеві органи влади виступають не лише виконавцями державних рішень, а й безпосередніми представниками інтересів громадян. Інституційна організація політичної системи створює рамки для ефективного функціонування місцевого самоврядування, визначає принципи взаємодії органів влади та громадськості, а також забезпечує узгодженість дій між центральними і локальними інститутами. У статті розглядається політична система як ключовий інституційний механізм, що визначає структуру та функціонування місцевого самоврядування. Автор акцентує увагу на взаємозв’язку між політичними інститутами та місцевими органами влади, підкреслюючи роль формалізованих правил, норм та процедур у забезпеченні стабільності та ефективності управлінських процесів. Висвітлюються основні підходи до розуміння політичної системи як сукупності взаємопов’язаних інститутів, що виконують функції представництва, регулювання та інтеграції громадян у процес прийняття рішень на місцевому рівні. Аналізується значення інституційних механізмів у забезпеченні прозорості, підзвітності та відповідальності органів самоврядування перед громадянами. Автор також підкреслює, що політична система не лише створює умови для ефективного функціонування місцевого самоврядування, а й виступає фактором легітимізації рішень органів влади, формування довіри громадян та розвитку громадянської активності. Стаття спрямована на поглиблення розуміння інституційного аспекту місцевого самоврядування та підвищення ефективності управлінських рішень у демократичному суспільстві.
ПОЛІТИЧНА РЕПУТАЦІЯ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ КРИЗ І ВОЄННИХ ЗАГРОЗ: ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ДОСВІД ТА УКРАЇНСЬКИЙ КОНТЕКСТ
У статті здійснено комплексний аналіз феномену політичної репутації держави в умовах кризових ситуацій і воєнних загроз з опорою на сучасний європейський досвід та український контекст. Політична репутація розглядається як багатовимірний стратегічний ресурс, що в періоди безпекових викликів істотно впливає на рівень міжнародної довіри, здатність держави залучати зовнішньополітичну, економічну й безпекову підтримку, а також на процеси внутрішньої суспільної консолідації. Обґрунтовується теза, що в умовах криз і воєн репутаційний капітал держави формується не лише завдяки традиційним інструментам дипломатії, а й через ефективну кризову комунікацію, інституційну спроможність, дотримання демократичних цінностей і стійкість політичних інститутів. У роботі розкрито особливості трансформації репутаційних практик у державах Європейського Союзу під впливом воєн, гібридних загроз, інформаційних атак, внутрішньополітичної нестабільності та глобальних криз. Проаналізовано роль державних інституцій, стратегічних комунікацій, публічної дипломатії та медійної політики у збереженні й посиленні позитивного міжнародного іміджу в умовах надзвичайних обставин. Окрему увагу приділено механізмам протидії дезінформації та формуванню довіри з боку міжнародних партнерів і громадян. Значне місце в дослідженні відведено українському кейсу, де політична репутація формується в умовах повномасштабної війни та активної євроінтеграційної динаміки. Визначено ключові ризики, виклики й можливості для розвитку репутаційного потенціалу України на міжнародній арені, а також окреслено значення адаптації європейських практик кризового управління репутацією. Впровадження європейського досвіду може стати важливим інструментом зміцнення позицій України на шляху до членства в Європейському Союзі. Отримані результати можуть бути використані в наукових дослідженнях, освітніх програмах, а також у практиці формування державної політики та стратегічних комунікацій в умовах сучасних викликів.
ЛІДЕРСТВО В УМОВАХ ПОЛІТИЧНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ: АНАЛІЗ СТІЙКОСТІ ЛІДЕРІВ ПІД ЧАС КРИЗ
Стаття присвячена дослідженню лідерства в умовах політичних трансформацій, зокрема в контексті кризових ситуацій, що виникають під час суспільних змін. У статті проаналізовано, як політичні лідери реагують на кризові виклики та які чинники визначають їхню здатність ефективно управляти країною в періоди нестабільності. Автор розглядає різні аспекти взаємодії між лідерством та політичними змінами, зокрема в контексті тих періодів, коли відбуваються значні політичні та соціальні зміни, що впливають на суспільство загалом. Дослідження ґрунтується на теоретичному аналізі та практичних прикладах, що дозволяє оцінити роль лідерства. Окрему увагу приділено стійкості лідерів, здатності до адаптації та стратегічного мислення в умовах політичних змін, а також важливості інституційної підтримки та суспільної довіри для забезпечення стабільності. За допомогою методу кейс-стаді автор аналізує приклади успішних і неуспішних реакцій світових лідерів та українських президентів на кризові ситуації, виявляючи ключові фактори, які визначають успішність або провал у подоланні політичних криз та трансформацій в умовах політичної нестабільності. У роботі розглядаються також соціальні та економічні аспекти, що впливають на стійкість лідерів і визначають можливі шляхи для покращення їхньої діяльності в умовах кризи.
ПОЛІТИЗАЦІЯ ЄС КРІЗЬ ПРИЗМУ ПОСТФУНКЦІОНАЛІЗМУ: СУТЬ ТА НАСЛІДКИ
У статті представлені результати комплексного дослідження феномену політизації Європейського Союзу крізь призму сучасного наукового напряму євроінтеграції – постфункціоналізму. Актуальність теми дослідження пов’язана з тим, що політизація в межах ЄС іде по висхідній, але її наслідки та специфіка тлумачення окремими науковими підходами євроінтеграції, включаючи постфункціоналізм, є малодослідженими. Стверджується, що в межах постфункціоналізму політизація ЄС аналізується щонайменше у трьох різних напрямах: аналізі чинників, що пояснюють ступінь політизації ЄС, починаючи від ролі передачі повноважень від держав-членів до ЄС; вивчення диференційованої природи політизації ЄС (як вона змінюється з часом та в контексті); дослідження нормативних наслідків політизації. На відміну від неофункціоналістів, які сприймали політизацію як бажаний та логічний продукт, постфункціоналісти розглядають політизацію як загрозу майбутньому інтеграції. Цей новіший погляд корениться в проявах суспільного скептицизму щодо Європи, що виник в останні десятиліття. Вчені стверджують, що публічні суперечки, сформовані політикою ідентичності, політизують європейську інтеграцію та зрештою призводять до «обмежувального розбіжності», що перешкоджає подальшій інтеграції. Постфункціоналісти наголошують, що політизація ЄС може впливати на громадську думку, підкреслюючи провідну роль крайніх партій у політизації ЄС з її впливом на зростання євроскептицизму серед громадян. Доводиться, що хоча в певних випадках політизація призводить до більш негативної громадської думки щодо ЄС та впливає на вибір голосів, вона необов’язково обмежує еліти. Отже, аргумент постфункціоналістів про те, що політизація призводить до постійно зростаючого обмежувального дисенсусу, підтверджується лише частково. Пропонується, що майбутні дослідження політизації ЄС повинні відстежувати ширше коло суб’єктів, глибину їхніх реакцій та довгострокові наслідки аналізованого феномену.
ЕСТОНСЬКА МОДЕЛЬ ЕЛЕКТРОННОГО ГОЛОСУВАННЯ: АНАЛІЗ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ВПРОВАДЖЕННЯ ДЛЯ УКРАЇНИ
Стаття присвячена аналізу естонської моделі електронного голосування, яка поєднує високий рівень цифровізації з ефективними механізмами захисту та контролю. Розглянуто становлення системи i-Voting, її правові засади, технічні принципи роботи та роль інструментів електронної ідентифікації, зокрема ID-картки, Mobile-ID і цифрового підпису в Естонії. Продемонстровано, як комбінація криптографічного шифрування, перевірки факту врахування голосу та можливості повторного голосування забезпечує стабільність і надійність процесу волевиявлення. Наведено аналіз кіберінцидентів, які виявили вразливості у системі, та охарактеризовано, як вони сприяли посиленню безпекових стандартів і вдосконаленню процедур аудиту. Окрему увагу приділено дискусії щодо впровадження мобільного голосування через смартфони, що потребує нових алгоритмів конфіденційності, сертифікації програмного забезпечення та ретельної оцінки ризиків. У контексті України розглянуто можливість адаптації естонського досвіду з опорою на наявні цифрові інструменти, насамперед застосунок «Дія», а також проаналізовано рівень підтримки цієї ініціативи, ризики витоку даних і виклики кіберзахисту в умовах воєнного стану. У статті окреслено необхідні умови для запровадження електронного голосування в Україні: поетапну інтеграцію системи, поєднання електронного голосування з паперовими бюлетенями, підвищення кіберкультури громадян, розширення прав спостерігачів і створення прозорих процедур оскарження порушень під час голосування. Зазначено, що успішна імплементація можлива, але за умови застосування комплексного підходу та адаптації естонських практик до українського правового й безпекового середовища.
ЕТНОПОЛІТИЧНИЙ МЕНЕДЖМЕНТ У РЕГІОНАХ УКРАЇНИ ТА НАПРЯМИ ЙОГО ОПТИМІЗАЦІЇ (НА ПРИКЛАДІ ЗАКАРПАТТЯ)
У статті досліджуються інституційні та функціональні аспекти етнополітичного менеджменту на регіональному рівні в Україні з акцентом на Закарпатській області як прикордонному поліетнічному регіоні. Актуальність проблеми зумовлена трансформацією державної етнонаціональної політики, впливом воєнних та зовнішньополітичних чинників, а також необхідністю забезпечення стабільного міжетнічного діалогу. Результати дослідження засвідчили, що на регіональному рівні інституційна мережа етнополітичного менеджменту є менш системною і більш фрагментарною, ніж на національному. Також виявлено недостатню розвиненість аналітичного та моніторингового складників функціонального аспекту регіонального управління у цій сфері. Обґрунтовано необхідність створення територіальних представництв профільних органів, консультативно-дорадчих органів з представників національних меншин та впровадження системи регулярного моніторингу етнополітичних процесів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з порівнянням регіональних моделей в інших поліетнічних областях та пошуком індикаторів оцінювання ефективності етнополітичного менеджменту в регіонах.
НАЦІОНАЛЬНА ІДЕНТИЧНІСТЬ: ПОСТКОЛОНІАЛЬНІ СТУДІЇ У ВИМІРІ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті здійснено комплексний політологічний аналіз трансформаційної динаміки української національної ідентичності в умовах повномасштабної російської агресії. Обґрунтовано, що постколоніальні студії є найбільш методологічно перспективною рамкою для дослідження цих процесів, оскільки вони дозволяють інтерпретувати війну не лише як територіальний конфлікт, а як акт епістемологічної деколонізації та подолання «дифузної ідентичності». Теоретичний фундамент роботи базується на критичній адаптації ідей І. Валлерстайна, Ж. Дерріди, К. Дорана, А. Лумби, Д. Сімона, Ф. Фанона, М. Фуко, Р. Янга та ін., що дозволяє деконструювати імперські міфи про «триєдиний народ» та утвердити політичну субʼєктність України в межах «постколоніального реалізму» (Е. Соренсен). Окрему увагу приділено доробку українських дослідників (О. Баталова, Т. Журженко, Л. Залізняка, Н. Кривди, Ю. Поліщука, В. Портнікова, О. Резніка, Л. Саракун), чиї праці закладають основу для розуміння специфіки українського націотворення в умовах кризи війни. Методологія дослідження поєднує критичний дискурс-аналіз та модель оцінки стійкості через феномен «злиття ідентичностей» (Р. Сундберг, Г. Густавссон). Емпіричний фундамент роботи становлять результати репрезентативних соціологічних моніторингів (Центр Разумкова, Соціологічна група «Рейтинг», Gradus Research), які охоплюють період трансформаційних зрушень. Отримані результати фіксують остаточний розрив українського суспільства з постколоніальною амбівалентністю та визначають ціннісні детермінанти, що слугують фундаментом ліберально-демократичного транзиту. Обґрунтовано, що «ідентичність опору», сформована за ризоматичним принципом (Ж. Дельоз, Ф. Гваттарі), трансформується у стратегічний фактор обороноздатності, конвертуючи індивідуальну залученість у високу соцієтальну стійкість нації. У висновках акцентовано, що збереження ідентичнісної єдності постає пріоритетними завданнями політики національної безпеки в контексті протидії виснаженню українського суспільства та інтенсифікації гібридних загроз з боку РФ.
РЕКОНФІГУРАЦІЯ КОМУНІКАЦІЙНИХ СТРАТЕГІЙ ДЕРЖАВНИХ ТА ГРОМАДСЬКИХ АКТОРІВ В УКРАЇНСЬКОМУ ІНФОРМАЦІЙНОМУ ПРОСТОРІ В ПЕРІОД 2024–2025 РР.
Стаття присвячена комплексному аналізу трансформації комунікаційних стратегій державних та громадських акторів в українському інформаційному просторі протягом 2024–2025 років у контексті повномасштабної російсько-української війни. Досліджується еволюція від мобілізаційної риторики початкового етапу воєнного протистояння (2022–2023 роки) до більш складних, багатовимірних наративів, що поєднують воєнну стійкість, дипломатичні ініціативи, європейську інтеграцію та перспективи постконфліктної відбудови. Проаналізовано трансформацію президентської комунікації від наративу швидкої та неминучої перемоги до визнання довгострокової природи конфлікту та необхідності складного переговорного процесу. Особливу увагу приділено впливу зовнішніх геополітичних факторів, зокрема обрання Дональда Трампа президентом США у листопаді 2024 року, на реконфігурацію української комунікаційної стратегії та зміну суспільних очікувань. Виявлено процеси інституціоналізації стратегічних комунікацій через схвалення Кабінетом Міністрів України системних комунікаційних стратегій у різних сферах державної політики (протидія корупції, розвиток електронних комунікацій, створення безбар’єрного простору) та формування міжвідомчих координаційних органів. Визначено основні характеристики політичного дискурсу досліджуваного періоду: висока адаптивність комунікаційної стратегії до змінюваних зовнішніх обставин (ситуація на фронті, міжнародна підтримка, геополітичні події); багатоаудиторність, що передбачає одночасне звернення до внутрішньої аудиторії (українське суспільство), міжнародної (партнери і союзники) та противника (Росія); поступова раціоналізація меседжів із переходом від емоційно забарвлених мобілізаційних форм до прагматичної комунікації; системне довгострокове планування замість ад-хок реагування; зростаюча фрагментація комунікаційного простору через артикуляцію альтернативних наративів опозиційними політиками, незалежними медіа та громадськими активістами.
РОСІЙСЬКА ФЕДЕРАЦІЯ І ПРОЄКТИ РЕГІОНАЛЬНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ В ПОСТРАДЯНСЬКІЙ ЦЕНТРАЛЬНІЙ АЗІЇ
Трансформація архітектури міжнародних відносин після розпаду біполярної системи зумовила активізацію регіональних процесів на пострадянському просторі та формування Центральної Азії (ЦА) як самостійного суб’єкта міжнародних відносин. Здобуття незалежності Казахстаном, Узбекистаном, Киргизстаном, Таджикистаном і Туркменістаном призвело до утвердження національно-центричних моделей державного розвитку та їх інтеграції у глобальну і регіональну політику. Метою статті є аналіз еволюції регіональної інтеграції країн ЦА від Ташкентського договору до діяльності Організації Центрально-Азійського співробітництва. Обґрунтовано історико-географічну та політико-економічну органічність інтеграційних процесів у регіоні. Доведено, що центральноазіатська інтеграція мала еволюційний характер і значною мірою стримувалася політикою РФ, що зрештою сприяло поглинанню регіональних ініціатив у ширші інтеграційні формати під егідою Росії і Китаю.